Справа № 360/8060/21
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

23 травня 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/8060/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі відповідач, ГУНП в Луганській області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідача Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням, передбачену ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби, враховуючи при цьому індексацію грошового забезпечення;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням, передбачену ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби враховуючи при цьому індексацію грошового забезпечення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що проходив службу у Сєвєродонецькому відділі поліції ГУНП в Луганській області на посаді слідчого слідчого відділення.

Відповідно до витягу з наказу ГУНП в Луганській області від 23.06.2020 №654 о/с «По особовому складу», його, старшого лейтенанта поліції, слідчого слідчого відділення Сєвєродонецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п.7 (за власним бажанням), з 02.07.2020, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 04 роки 11 місяців 04 дні, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 09 років 00 місяців 06 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 15 діб, встановивши відсоток премії за липень 2020 року 112,64%.

Загальна вислуга позивача становить 13 років 11 місяців та 10 днів.

З метою досудового врегулювання спору, ним 26.10.2021 була надіслана заява до відповідача з проханням «Здійснити нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням, передбаченої статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби враховуючи при цьому індексацію грошового забезпечення.»

Листом відповідача від 22.11.2021 за №1843/1/111/22-2021 йому повідомлено, що його календарна вислуга на день звільнення склала 04 років 11 місяців 04 днів, тобто менше 10 років, таким чином права на отримання одноразової грошової допомоги позивач не набув.

Позивач вважає, що має всі законні підстави для виплати такої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Національній поліції, а тому за захистом порушених прав звернувся до суду.

Щодо строків звернення до суду позивач вважає, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду. При цьому посилався на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позов, в якому зазначив наступне.

Вислуга років позивача на час звільнення складала менш ніж 10 календарних років. Наказом про звільнення не визначена необхідність виплати одноразової допомоги позивачеві при звільненні.

Витяг з наказу про звільнення позивач отримав у день звільнення, а саме 02.07.2020.

При цьому, позивачем наказ ГУНП в Луганській області від 23.06.2020 № 654 о/с в частині призначення/не призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні не оскаржується.

З урахуванням викладеного, відповідач вважає вимоги позивача такими, що суперечать як чинному законодавству та нормативно-правовим актам, а тому задоволенню не підлягають.

Окремою заявою відповідач заявив клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Позивач жодних письмових заяв з приводу заявленого клопотання відповідача до суду не подав.

Судом по справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі після усунення позивачем недоліків позовної заяви, визначено, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено і це не оскаржується сторонами, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 27.07.2015 по 06.11.2015 та в Національній поліції України з 07.11.2015 по 02.07.2020 на посадах атестованого складу. Остання посада, яку обіймав, слідчий слідчого відділення Сєвєродонецького відділу поліції ГУНП в Луганській області.

Відповідно до витягу з наказу ГУНП в Луганській області від 23.06.2020 №654 о/с «По особовому складу», старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення Сєвєродонецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п.7 (за власним бажанням), з 02.07.2020, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 04 роки 11 місяців 04 дні, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 09 років 00 місяців 06 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 15 діб, встановивши відсоток премії за липень 2020 року 112,64%. Сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає 4709,69 грн.

Вказаний витяг з наказу позивачу вручено 02.07.2020, повний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 по виплаті грошового забезпечення проведено відповідачем 14 липня 2020 року.

Таким чином судом встановлено, що ще в липні 2020 року позивачу стало відомо про те, що відповідач не здійснив нарахування та виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні з поліції у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Натомість до суду позивач звернувся лише 09.12.2021.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив про те, що ним не пропущені строки звернення до суду, оскільки вважає, що грошова допомога при звільненні є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. При цьому посилався на норми статей 233 КЗпП України, статті 1,12 Закону України «Про оплату праці» та Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013.

Між тим, з такими висновками позивача суд погодитись не може з наступних підстав.

Так, Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який у цивільному та господарському судочинстві визначений як строк позовної давності, а в адміністративному строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

На підставі аналізу сформульованих цим судом позицій можливо дійти висновку про те, що правова визначеність та принцип верховенства права є взаємопов`язаними, оскільки правова визначеність спрямована на чіткість та передбачуваність правового статусу особи, дій органів державної влади, їх посадових та службових осіб, недопущення безпідставного порушення чи обмеження прав і свобод людини і громадянина.

При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно частини першої статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Отже служба в поліції є публічною службою.

Стаття 102 Закону України "Про Національну поліцію" передбачає, що пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Згідно частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, спірні правовідносини виникли у зв`язку з не нарахуванням та не виплатою ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням, передбачену статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням саме трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому предметом даного спору є нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, а не грошового забезпечення.

В свою чергу, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України "Про оплату праці" ).

У рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття заробітна плата й оплата праці, які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" відносить до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 і 3.9 Інструкції).

Відповідно до пункту 3 Розділу I Порядку та умови

виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України

29 квітня 2016 р. за № 669/28799 (далі - Порядок №260), до складу грошового забезпечення входять:

1) посадовий оклад;

2) оклад за спеціальним званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);

4) премії;

5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні не належить до структури заробітної плати (грошового забезпечення), тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

Одноразова грошова допомога при звільненні є разовим платежем та не відноситься до оплати праці, у розумінні цього терміну, визначеного законодавством України, має інше правове призначення.

За цими ознаками одноразова грошова допомога при звільненні не може входити до складу грошового забезпечення, та вважатись грошовим забезпеченням у розумінні заробітної плати.

Отже, при зверненні до суду з даним позовом не підлягають застосуванню вимоги частини другої статті 233 КЗпП України, а слід застосовувати саме місячний строк встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У відповідності до пункту 7 Розділу VI Порядку №260 у наказі про звільнення підрозділом кадрового забезпечення в разі необхідності виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зазначається стаж служби для її виплати. Крім того, у разі необхідності в наказі про звільнення додатково вказується підстави для проведення відрахувань з грошового забезпечення та інших виплат.

Тобто, саме з наказу про звільнення позивач дізнався про порушення своїх прав, оскільки в наказі не було визначено за ним таке право.

Водночас, до суду з позовом щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивач звернувся лише 09.12.2021, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

Таким чином, судом констатовано, що позивач звернувся до суду з даним позовом за спливом більше року, а отже з пропуском строку звернення встановленого частиною п`ятою статтею 122 КАС України.

Висновки позивача про те, що ним строк звернення до суду не порушений є хибними по вище викладеним мотивам. Жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач не навів.

Факт звернення позивача до відповідача 26.10.2021 із заявою щодо надання довідки-розрахунку одноразової допомоги при звільненні, суд не розцінює як момент дізнання позивача про порушене право, а також не розцінює це як досудове врегулювання спору.

Діюче законодавством, що регулює спірні правовідносини, не передбачено процедуру досудового врегулювання вирішення таких спорів, а також не містить в собі вказівку про обов`язковість досудового порядку вирішення такого спору.

Натомість звернення позивача із заявою 26.10.2021 та отримання відповіді на його звернення не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Згідно частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявні підстави для залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії на стадії розгляду справи по суті.

Як наслідок, заявлене клопотання Національної поліції в Луганській області про залишення позову без розгляду слід задовольнити.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після усунення підстав, з яких позов був залишений без розгляду, він має право звернутись до адміністративного суду в загальному порядку (частина четверта статті 240 КАС України).

Також суд роз`яснює позивачу, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Оскільки при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому для його повернення необхідно звернутись до суду з відповідним клопотанням.

Керуючись ст.ст.122, 123, 240, 256, 294, 295, 297 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Національної поліції в Луганській області про залишення позову без розгляду задовольнити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

СуддяН.М. Басова