Справа № 280/4792/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 травня 2022 року м. Дніпросправа № 280/4792/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Замкової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Новікова І.В.) у справі № 280/4792/21

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС в Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування рішень,-

встановив:

У червні 2021 року фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС в Запорізькій області (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Запорізькій області №1 від 29.10.2020р. на суму 6 800 грн. та №1 від 29.10.2020р. на суму 142 605,30 грн.;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу ГУ ДПС у Запорізькій області від 12 травня 2021 року №0024170 на суму 149405,30 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС в Запорізькій області від 29.10.2020 №1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач порушив вимоги статті 15-3 Закону №481/95 в частині продажу алкогольних напоїв на розлив для споживання на місці без наявності статусу суб`єкта господарювання громадського харчування та/або спеціалізованого відділу, а реалізація позивачем тютюнових виробів ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» та ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)» не підпадає під визначення оптової торгівлі. Крім того, протиправність одного зі спірних податкових повідомлень - рішень не є підставою для скасування податкової вимоги, а є підставою для її відкликання у майбутньому.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги відповідача мотивовано, зокрема тим, що документально підтверджені факти продажу тютюнових виробів посереднику, який в подальшому передає товар кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання, свідчать про проведення позивачем оптової торгівлі тютюновими виробами.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому вказує, що відповідачем не спростовано та в ході перевірки не встановлено фактів, які б свідчили про те, що тютюнові вироби придбавались не за кошти засуджених, як і не встановлено фактів подальшої реалізації ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» та ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)» придбаних у позивача тютюнових виробів засудженим за грошові кошти. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою суду від 20.01.2022 року справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Однак, під час розгляду справи, колегією суддів було встановлено, що позов подано з пропуском встановленого п. 56.19 статті 56 ПК України строку звернення до суду, а саме після спливу місячного строку після закінчення адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою суду від 28.01.2022 року справу було призначено до судового розгляду у судовому засіданні та запропоновано позивачу надати пояснення щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду в частині оскарження податкових повідомлень-рішень.

У судове засідання представник скаржника, сповіщений належним чином, не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутності відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України.

Представник позивача Кокін А.Ж. в судовому засіданні просив вважати причини пропуску строку звернення до суду поважними, адже рішення ДПС України № 2196/6/99-00-06-03-02-06, яким скаргу позивача на податкові повідомлення-рішення від 29.10.2020 року залишено без задоволення, не було отримано позивачем, а дізнався він про порушення своїх прав лише отримавши податкову вимогу від 12.05.2021 року.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що 24.09.2020 співробітниками ГУ ДПС у Запорізькій області проведено фактичну перевірку позивача з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, за результатами якої складено Акт №22/08/01/09/ від 05.10.2020.

Відповідно до висновків Акту перевірки встановлено порушення позивачем:

п.6 ч.1 ст.15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту, етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального»;

ч.1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту, етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального»;

п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України.

Не погодившись з висновками Акту перевірки позивач подав на них заперечення, які були залишенні без задоволення відповідно до листа ГУ ДПС від 26.10.2020 №25036/14/08-01-09-01-16.

29.10.2020 контролюючим органом, на підставі висновків Акту перевірки №22/08/01/09/ НОМЕР_1 від 05.10.2020, прийнято податкові повідомлення - рішення:

№1, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 6800,00 грн.;

№1, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 142605,30 грн.

31.10.2020 року позивачем були отримані спірні податкові повідомлення-рішення.

ФОП Божко листом від 12.11.2020 року було направлено на адресу ДПС України скаргу про перегляд зазначених ППР.

У встановлений законом строк позивач не отримав відповіді на свою скаргу, а тому вважав її задоволеною, податкові повідомленнярішення скасованими.

12.05.2021 контролюючим органом складено та направлено позивачу податкову вимогу №0024170, відповідно до якої позивача зобов`язано сплатити податкове зобов`язання на суму 149405,30 грн.

Не погодившись з правомірністю вимоги та спірних рішень, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно з наявною в матеріалах справи відповіддю, тютюнові вироби закуповувались ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» та ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)», відповідно до статті 108 КВК України, з метою забезпечення тютюновими виробами осіб, які відбувають покарання в установах, а відповідачем зазначених обставин не спростовано та в ході перевірки не встановлено фактів, які б свідчили про те, що тютюнові вироби придбавались не за кошти засуджених, як і не встановлено фактів подальшої реалізації ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20)» та ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)» придбаних у позивача тютюнових виробів засудженим за грошові кошти.

Також, суд першої інстанції зазначив, що процедура адміністративного оскарження податкових повідомлень - рішень закінчилась 01.03.2021.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, проте зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною четвертою цієї статті встановлено, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд першої інстанції не дослідив питання дотримання строку звернення до суду та у своєму рішенні не зазначив про наявність поважних причин для поновлення строку.

З цього приводу колегія суддів враховує наступне.

26 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №500/2486/19, відступив від висновків викладених у постановах Верховного Суду у справах №818/309/18 та №2540/2576/18, сформувавши наступний правовий висновок:

«Норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті».

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що позивачем було оскаржено спірні податкові повідомлення-рішення від 29.10.2020р. №1 та №1 до Державної податкової служби України, тобто шляхом досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28.01.2021 ДПС України прийнято рішення №2196/6/99-00-06-03-02-06, яким скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення - рішення від 29.10.2020 №1 та №1 - без змін.

Відповідно до п.42.2 ст.42 ПК України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, шо згідно з відповіддю ДПС України, яка надана на виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів від 10.08.2021, рішення №2196/6/99-00-06-03-02-06 було направлено на податкову адресу позивача засобами поштового зв`язку 28.01.2021, а 01.03.2021 поштовий конверт повернуто до ДПС України із відміткою оператору поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

З цих підстав, оскільки позивач шляхом досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження) оскаржив спірні податкові повідомлення - рішення від 29.10.2020 №1 та №1, а 01.03.2021 року із відміткою оператору поштового зв`язку поштовий конверт з рішенням №2196/6/99-00-06-03-02-06 повернуто до ДПС України, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про закінчення процедури адміністративного оскарження саме 01.03.2021 року.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, де зазначається, що норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, у зв`язку з чим, оскільки позивач застосував процедуру адміністративного оскарження спірних податкових повідомлень, то в даному випадку строк для їх судового оскарження складає один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

Таким чином, враховуючи закінчення процедури адміністративного оскарження саме 01.03.2021 року, позивач мав строк на оскарження спірних податкових-повідомлень рішень по 01.04.2021 року включно.

Проте, позивач оскаржив спірні рішення лише 10.06.2021 року, тобто з пропуском строку, який визначено нормою пункту 56.19 статті 56 ПК України, більш ніж на 2 місяці.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що зміна судової практики, зокрема зміна правової позиції щодо застосування положень п. 56.19 ст. 56 ПК України як такої, що має перевагу як спеціальна норма, над положеннями ст. 122 КАС України, п. 56.18 ст. 56 та ст. 102 ПК України, що була висловлена у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 року у справі № 500/2486/19, має бути врахована задля запобігання прояву правового пуризму та забезпечення принципу правової визначеності та стабільності правового регулювання.

Так, у постанові від 27.01.2022 року у справі №160/11673/20 Верховний Суд зазначив, зокрема, щопитання наявності підстав вважати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, які пов`язані зі зміною правової позиції Верховного Суду з цього питання було предметом дослідження Верховним Судом у справі № 640/11650/21, за наслідками касаційного розгляду якої було ухвалено постанову від 23 вересня 2021 року. У цій постанові суд касаційної інстанції зазначив, що у перехідний період для забезпечення реалізації права особи на звернення до суду у вказаних умовах їй має бути забезпечений певний розумний строк, достатній для формулювання правової позиції і вчинення дій з підготовки відповідного позову та його подання до суду. Тобто, новий підхід Верховного Суду у питанні визначення строку звернення до суду з позовами може застосовуватися для нових позовів, поданих після ухвалення постанови від 26 листопада 2020 року, однак, при вирішенні питання поновлення строку звернення з позовом істотне значення мають такі обставини: строк, який сплинув після зміни судової практики і до моменту звернення до суду з позовом; причини, які заважали звернутися до суду з позовом у максимально короткий термін після зміни судової практики; чи є підставі вважати, що позивачем було допущено необґрунтовані зволікання.

Аналогічний підхід було продемонстровано Верховним Судом при розгляді справи № 580/3400/20 (постанова від 27 липня 2021 року).

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що слід визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, адже він є незначним, формально виконаний відповідачем обов`язок щодо надсилання рішення, прийнятого за наслідками розгляду скарги позивача, та правові наслідки повернення поштового відправлення, передбачені ст. п. 42.5 ст. 42 ПК України, свідчать про те, що позивач фактично не знав про наявність такого рішення, а тому позивач не допустив необґрунтованого зволікання зі зверненням до суду.

Щодо суті спору.

Колегія суддів відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині, що оскаржується відповідачем, а саме в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1 від 29.10.2020р. на суму 142 605,30 грн.

В цій частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» оптова торгівля - діяльність по придбанню і відповідному перетворенню товарів для наступної їх реалізації суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) роздрібної торгівлі, іншим суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва); роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання (у тому числі іноземних суб`єктах господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування;

Суд першої інстанції, спираючись на матеріали справи, дійшов висновку, що виправні колонії не є суб`єктами господарювання, придбавали за рахунок особистих коштів засуджених тютюнові вироби для подальшої передачі останнім як кінцевим споживачам.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановив правову природу взаємовідносин між позивачем та виправними колоніями, які діяли в інтересах засуджених на підставі положень ст. 108 КВК України, та відсутність ознак оптової торгівлі тютюновими виробами, а тому відсутність підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за ведення оптової торгівлі без наявності ліцензії.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі № 280/4792/21 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко