Справа № 640/14070/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Висоцького А.М. розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Нацполіції щодо відмови у внесенні змін до наказу № 2 о/с від 02.01.2020 щодо невикористаних позивачем 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік, нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні відпусток;

зобов`язати Нацполіцію внести зміни до наказу № 2 о/с від 02.01.2020, включивши відомості про невикористання позивачем 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;

зобов`язати Нацполіцію нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у розмірі 21 985,03 грн та невикористані 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;

зобов`язати Нацполіцію нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористані відпустки з 02.01.2020 по день винесення рішення у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач протиправно не виплатив компенсацію за невикористані дні відпусток за 2019 рік, оскільки чинне законодавство не передбачає виплату лише за останній рік служби. Оскільки така компенсація мала бути включена до розрахунку при звільненні, позивач має право на компенсацію за затримку такого розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо невиплати компенсації за невикористані позивачем 30 днів щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2019 рік та 15 днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік.

Зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік у розмірі 22 239,30 грн та невикористані 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік у розмірі 11 119,65 грн.

Стягнуто з Національної поліції України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73 430,03 грн.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент звільнення зі служби в поліції позивач не використав щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів за 2019 рік та щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів за 2019 рік та компенсацію за вказані невикористані календарні дні відпусток при звільненні з поліції не отримав, то у нього наявне право на отримання грошової компенсації за 45 невикористаних календарних дні щорічних відпусток.

Також з урахуванням принципу пропорційності, суд стягнув на користь позивача 73 430,03 грн компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без розгляду, а в іншій частині оскаржуваного рішення у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначив, що суд першої інстанції не врахував судову практику Верховного Суду, сформовану у справах № 820/5122/17, № 808/2122/18, та безпідставно застосував до спірних правовідносин загальні норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки» замість спеціального законодавства - Закону України «Про національну поліцію». Також, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену за наслідками розгляду справ, зокрема №420/5945/19, № 360/4889/19, вказав, що суд першої інстанції не врахував, що позивач пропустив, передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України, тримісячний строк звернення до суду щодо вимоги про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач з посиланням на законність і обґрунтованість судового рішення, просив залишити його без змін.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Позивач перебував на службі в Нацполіції головним оперуповноваженим 1-го відділу 4-го управління Департаменту карного розшуку.

Наказом Голови Нацполіції № 2 о/с від 02.01.2020 позивача звільнили зі служби в поліції на підставі його рапорту, наказано виплатити одноразову грошову допомогу, включаючи компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2020 рік.

У відповідь на інформаційний запит позивача, листом Департаменту кадрового забезпечення Нацполіції від 08.05.2020 повідомлено про те, що невикористана щорічна чергова основна оплачувана відпустка за 2019 рік складає 30 діб та щорічна додаткова оплачувана відпустка за 2019 рік - 15 діб.

Не погоджуючись із викладеними в наказі № 2 о/с від 02.01.2020 відомостями про невикористану відпустку та не здійсненням компенсації за таку відпустку, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Закон України «Про відпустки» (Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Частиною 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 (Закон № 580-VII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин 1- 3 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно зі ст. 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 92 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1- 4 ст. 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 7- 11 ст. 93 Закону № 580-VIII чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1, 2 ст. 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджені наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 (Порядок № 260), визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції (далі - здобувачі), закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7, 8 п. 8 розділу III Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Враховуючи таке правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України та особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII, а саме: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів, відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється, та у разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції, за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 та від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20.

З матеріалів справи вбачається, що на момент звільнення зі служби в поліції позивач не використав щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів за 2019 рік та щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів за 2019 рік та компенсацію за вказані невикористані календарні дні відпусток при звільненні з поліції не отримав.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за 45 невикористаних календарних дні щорічних відпусток (тривалістю 30 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової відпустки за 2019 рік).

Посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, викладені за наслідками розгляду справ № 820/5122/17 та № 808/2122/18, щодо застосування до спірних правовідносин спеціального законодавства, яке не передбачає виплату грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, яка утворилась перед роком звільнення зі служби, колегія суддів відхиляє, оскільки Верховний Суд у справі № 160/10875/19 відступив від правових висновків Верховного Суду, викладених у справах № 820/5122/17 та № 808/2122/18, та дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Оскільки скаржник не наводить в апеляційній скарзі доводи щодо неправильного обчислення судом першої інстанції суми компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, то в силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Щодо застосування до Національної поліції України відповідальності за затримку розрахунку при звільнення та стягнення відповідної компенсації, колегія суддів зазначає таке.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст. 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити працівнику поліції, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової та основної відпустки на день звільнення.

Отже, така компенсація належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Тож, застосування, передбаченої статтею 117 КЗпП України, відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Згадані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки скаржник не наводить в апеляційній скарзі доводи про неправильне обчислення судом першої інстанції суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, то в силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів їх відхиляє, адже позовна вимога про стягнення середнього заробітку за неповний розрахунок при звільненні є похідною від вимоги нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних відпусток.

Як зазначалось, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення належних звільненому працівникові сум у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Вина відповідача у непроведенні повного розрахунку із позивачем в день його звільнення та невиплаті йому усіх належних сум при звільненні є доведеною у межах цієї справи.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20.

Посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, викладені у справах, зокрема №420/5945/19, № 360/4889/19, є помилковим, оскільки висновки Верховного Суду стосуються строків звернення до суду за інших обставин справи.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 20 травня 2022 року.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків