Справа № 280/10871/21
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

17 лютого 2022 року Справа № 280/10871/21 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Фесик А.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача: Галагуз М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до Запорізької обласної прокуратури

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), та Держава Україна в особі офісу генерального прокурора в якій позивач просив суд:

- Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період із 22 липня 2021 року по день винесення рішення суду (розмір якого станом на 22 жовтня 2021р. дорівнює 400 472,32грн.) в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків Запорізької обласної прокуратури, а в разі відсутності відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду;

- Стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 648 000,00грн. моральної шкоди в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків Офісу Генерального прокурора, а в разі відсутності відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду;

- Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати

- Державній казначейській службі України здійснити виконання рішення суду.

Ухвалою судді Прасова О.О. від 15.11.2021 позов залишено без руху.

20.12.2021 до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків вх. №75503, до якої ОСОБА_2 , долучив позовну заяву з урахуванням виправлення викладених у позові недоліків. (а.с. 36-45)

У вищевказаній позовній заяві, складеної ОСОБА_1 з урахуванням виправлення викладених у позові недоліків, зазначено лише одного відповідача Запорізьку обласну прокуратуру та позовні вимоги викладені наступним чином: стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рі шення про поновлення на роботі за період із 22 липня 2021 року по день винесення рішення суду (розмір якого станом на 22 жовтня 2021р. дорів нює 400 472,32грн.) та 648 000,00грн. моральної шкоди в межах відповід них бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків Запорізької обласної прокуратури, а в разі відсутності відповідних призначень - за ра хунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові ви трати.

На підставі розпорядження керівника апарату суду №397 від 28.12.2021 Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ адміністративна справа №280/10871/21 призначена на повторний автоматизований розподіл у зв`язку з відпусткою судді Прасова О.О.

Справа №280/10871/21 автоматизованою системою документообігу суду 28.12.2021 передана на розгляд судді Стрельніковій Н.В.

Ухвалою судді від 30.12.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 19.01.2022.

10.01.2022 до суду надійшло клопотання позивача про залучення співвідповідача.

Також 11.01.2022 до суду надійшло клопотання позивача про залучення належного співвідповідача.

18.01.2022 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи в підготовчому засіданні без участі позивача.

Протокольними ухвалами суду від 19.01.2022 було відмовлено у задоволенні клопотань позивача про залучення співвідповідача та підготовче засідання відкладено на 15.02.2022.

Ухвалою суду від 15.02.2022 у задоволенні клопотання Запорізької обласної прокуратури про зупинення провадження у справі відмовлено. Також протокольною ухвалою суду від 15.02.2022було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.02.2022.

У судовому засіданні 17.02.2022 судом розглянуто справу та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом № 473 к від 14 грудня 2015 року його звільнено з 14.12.2015 року у зв`язку зі скороченням штату працівників (ст. 40 п. 1 КЗпП України). Постановою ТААС від 22 липня 2021 року у справі № 808/685/162 задоволено адміністративний позов позивача; скасований наказ про звільнення, а позивач поновлений на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015р. 12 серпня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про організацію робочого місця на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя. Відповідач листом від 25 серпня 2021 року № 11-2588-204 не повідо мив нічого по суті отриманого звернення, посилаючись на відсутність пос танови ТААС від 22 липня 2021 року у справі № 808/685/16. Вважаючи свої права порушеними внаслідок невиконання відповіда чем рішення ТАСС від 22 липня 2021р.у справі № 808/685/16 в частині по новлення його на посаді, позивач звернувся до суду з цим позовом. При обчисленні розміру середнього заробітку позивач застосовує коефіцієнт коригування, перед бачений в п. 10. Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди позивач у позові зазначає, що справа про поновлення розглядалась 5,5 років без будь-якої вини в цьому позивача. Вже після поновлення відповідач три місяця ухиляється від виконання рішення, що набуло законної сили. Зазначені обставини унеможливили поновлення порушених прав по зивача у розумний строк, що призвело до заподіяння останньому мораль ної шкоди, внаслідок триваючих душевних страждань, викликаних неза конним звільненням та втратою роботи, соціальних зв`язків з колегами по роботі, втратою засобів до існування, і як наслідок - неможливістю задово льняти свої потреби в тій мірі, у якій він звик це робити, маючу роботу та її регулярну оплату. На підставі вищенаведеного, просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач позов не визнав та надав суду відзив на позовну заяву (вх. №6256 від 27.01.2021), у якому зазначає, що оскільки ОСОБА_1 проходив службу на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, то неможливо поновити позивача на посаді із рівнозначними умовами, функціями та повноваженнями прокурора окружної прокуратури Запорізької області. Окрім того, зобов`язання поновити позивача на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя порушує принцип рівності. проходження служби в органах прокуратури має особливий характер, виходячи з її місця та функцій у системі державних органів (зокрема, протидія корупції, процесуальне керівництво досудовим розслідуванням та забезпечення швидкого, повного, неупередженого розслідування кримінальних проваджень, у тому числі резонансних, тощо). У зв`язку із запровадженням Законом № 1 13-ІХ першочергових і тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації прокурорів, подальша робота цих прокурорів в органах прокуратури можлива виключно у разі успішного проходження атестації. Отже, неможливо поновити позивача в окружній прокуратурі Запорізької області в обхід процедури і порядку, визначених законом. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідач зазначив, що позивачем не наведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, не надав жодного доказу на підтвердження заподіяної моральної шкоди та не підтвердив причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та заподіяною йому моральною шкодою, а також з яких міркувань виходив останній визначаючи розмір цієї шкоди. Також відповідач у відзиві зазначив, що у наведених позивачем розрахунках розміру середнього заробітку безпідставно застосовується посадовий оклад прокурора окружної прокуратури відповідно до положень Закону «Про прокуратуру», оскільки дія статті 81 Закону України «Про прокуратуру» поширюється виключно на прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур. Позивач до окружної прокуратури не був призначений та взагалі не приймав участі в атестації прокурорів, яка розпочалася у 2019 році відповідно до Закону України № 113-ІХ. На момент звільнення ОСОБА_1 обіймав посаду прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та представник відповідача надали суду пояснення, аналогічні викладеним у заявах по суті справи. Позивач просив позовні вимоги задовольнити, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши вступне слово та пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд встановив такі обставини.

Наказом прокурора Запорізької області від 14.12.2015 № 473к молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя та з органів прокуратури Запорізької області у зв`язку зі скороченням штату працівників (статті 40 п. 1 КЗпП України) (а.с. 74). Як підстава, у наказі зазначений наказ Генерального прокурора України № 80ш від 23.09.2015.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2016 по справі №808/685/16 відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області про визнання протиправними дій Прокуратури Запорізької області та скасування наказу № 473к від 14.12.2015 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на рівнозначній посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 з 15.12.2015 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по день винесення постанови суду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2016 по справі №808/685/16 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року по справі № 808/685/16 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 03.06.2018 по справі №808/685/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 по справі №808/685/16 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 по справі №808/685/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 скасовано. Позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Держави України в особі Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 14.12.2015 №473к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015. Стягнено з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 22.07.2021 в сумі 860 857,48 грн. (вісімсот шістдесят тисяч вісімсот п`ятдесят сім гривень сорок вісім копійок), що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Стягнено з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

12.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою, у якій просив негайно вжити організаційних заходів для поновлення його на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 та повідомити його про час та місце, займану посаду згідно штатного розкладу Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя для виконання його посадових обов`язків (а.с. 14).

На заяву ОСОБА_1 Запорізька обласна прокуратура надала відповідь від 25.08.2021 вих. №11-6588-20 у якій зазначено, що на теперішній час постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 до Запорізької обласної прокуратури не надходила (а.с. 19).

У зв`язку з фактичним невиконанням відповідачем постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України(далі -КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції Українивстановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те що, не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Згідно з положеннями статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Положеннями пункту 5 частини 3статті 2 КАС України встановлено, що принципом адміністративного судочинства є обов`язковість судових рішень.

Обов`язковість судових рішень також встановленастаттею 14 КАС України.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як зазначено у пункті 3 частини першоїстатті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Суд зазначає, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі. Тобто норми Кодексу законів про працю України(далі КЗпП України) підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників прокуратури не встановлено відповідальність роботодавця у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з метою забезпечення рівності прав та недопущення дискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку, що норми КЗпП України поширюються на спірні правовідносини.

Відповідно доположень статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Щодо тверджень відповідача про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, з огляду на те, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя і неможливо поновити позивача на посаді із рівнозначними умовами, функціями та повноваженнями прокурора окружної прокуратури Запорізької областіЮ а також з огляду на те, що зобов`язання поновити позивача на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя порушує принцип рівності, суд зазначає таке.

Як зазначалось вище, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановленастаттею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від наявності або відсутності вини роботодавця у такій затримці, оскільки закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає з норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.02.2020 у справі №815/1676/18 (провадження №К/9901/67077/18).

Крім того, у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Разом з тим ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку №100).

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 визначено в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16, яка набрала законної сили, та становить 244,78 грн. Також, згідно довідки Прокуратури Запорізької області №18-115 вих.-16 від 03.03.2016 середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення становила 244,78 грн. (а.с. 24).

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС Україниобставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що затримка виконання судового рішення має часові рамки. Тобто по суті така затримка є певним періодом часу, який бере відлік з наступного дня після постановлення судового рішення про поновлення на посаді (яке підлягає негайному виконанню) до дня його виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 20.06.2018 у справі №825/203/16, виконання рішення суду вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Судом встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у справі №808/685/16 поновлено позивача на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015.

Разом з тим, позивача фактично до часу розгляду справи судом не поновлено на посаді, рішення суду не виконано, що не заперечуєтсья в свою чергну відповідачем.

Таким чином, період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить з 23.08.2021 по 17.02.2022 (включно).

Кількість днів затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за вищевказаний період складає 144 робочих дні.

Отже, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, становить: 35493,10 грн. (244,78 грн. х 144 днів).

Щодо посилання позивача при розразунку розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на п. 10. Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та необхідність застосування передбаченого цим пунктом коєфіцієнту коригування без змін, внесених постановою №1213, оскільки п. 10 Постанови був чинний на момент звільнення позивача (15.12.2015) суд зазначає наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100).

Пунктом 10 вказаного порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Разом з тим, Постановою Каюінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 та було виключено п. 10 Постанови №100. Постанова №1213 набула чинності 12.12.2020.

Отже, у період з 23.07.2021 до 17.02.2022 розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку слугує середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати та нових умов заробітної плати, щодо підвищень заробітної плати.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 27.01.2022 по справі №580/5185/20.

Щодо посилання позивача на те, що відповідно до рішення Конституційного суду України у справі № 6- р/2020 з 26.03.2020 р. у відповідача виник обов`язок нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток у спосіб та в порядок визначений ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що також повинно бути вразовано під час обчислення розміру середнього заробітку позивача суд зазначає наступне.

Верховний суд у постанові від 30.06.2021 по справі №826/17798/14 дійшов висновку про те, що у цій справі позивача поновили на посаду заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України. Назву відповідача в цій справі суд першої інстанції змінив ухвалою від 29 вересня 2020 року (на підставі підпункту 4 пункту 21 Закону № 113-ІХ): з ГПУ на Офіс Генерального прокурора. Проте, поновлено позивача на ту посаду, з якої його, як встановлено у справі, неправомірно звільнили. Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до статті 235 КЗпП), тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили (тобто в ГПУ, а не в Офісі Генерального прокурора). Іншими словами, у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене суд не примйає до увпги відвповідні доводи та осилання позивача.

Отже, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, N 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, N 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи та доводи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, суд, враховуючи характер порушення, яке полягає у невиконанні рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, що безумовно призвело до моральних страждань позивача та змусило позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи присудження на користь позивача середьного заробітку за весь період протягом яуого триває поуршення його прав, вважає наявними підстави для стягнення з відповідача, яким безпосередньо допущено порушення прав позивача, на користь позивача завдану йому моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позов в частині, що розглядається судом, підпадає під пільги зі сплати судового збору, встановлені пунктом статтею 5 Закону України «Про судовий збір», інших витрат, пов`язаних з розглядом справи в даній частині позовних вимог, позивачем не заявлено.

Відтак, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, м.Запоріжжя, вул.Матросова Олександра, буд.29А, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 23.07.2021 до 17.02.2022 включно в розмірі 35493 грн. 10 коп.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду складено у повному обсязі 23.05.2022.

Суддя Н.В. Стрельнікова