Справа № 620/3541/19
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 травня 2022 року

м. Київ

справа №620/3541/19

адміністративне провадження №К/990/11190/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи - Громадської організації «Союз юристів України», про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому, уточнивши позовні вимоги, просив: визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 29 жовтня 2019 року №1296ц про його звільнення з посади прокурора першого відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України; зобов`язати Офіс Генерального прокурора поновити (призначити) його на рівнозначну посаду прокурора відділу або адміністративну посаду в Офісі Генерального прокурора; стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2019 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

07 травня 2022 року ОСОБА_1 втретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року. Скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) переглянути і скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення позивача з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", на виконання вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон № 113-ІХ).

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень скаржник, зокрема, зазначив незастосування висновку Верховного Суду, сформованого у постанові, прийнятій в справі №815/1554/17, проте щодо якої норми висловлено такий висновок ОСОБА_1 не зазначив.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить із таких міркувань.

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Перевіряючи аргументи скаржника щодо незастосування судами висновків Верховного Суду, сформованих у постанові в справі №815/1554/17, Судом установлено, що спірні правовідносини у цій справі не є подібними до спірних правовідносин у справі №620/3541/19. Так, у даній справі ОСОБА_1 звільнено через те, що подана ним заява про переведення до Офісу Генерального прокурора не містила ні наміру пройти атестацію, ні згоди на обробку персональних даних, а ні згоди на застосування процедур та умов проведення атестації, що мало наслідком його звільнення із займаної посади, як такого, що не подав заяву про намір пройти атестацію у зв`язку з переведенням.

Натомість у зазначеному скаржником прикладі справи №815/1554/17 предметом спору було звільнення працівників з органів прокуратури безпосередньо у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, без проведення атестації, запровадженої Законом №113-ІХ. Суд також зазначає, що касаційне провадження у справі №620/3542/19, на що додатково посилається скаржник, відкрито за інших підстав, аніж указує останній.

Іншою підставою оскарження судових рішень скаржник указав відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема: відсутні висновки Суду у справах відповідної категорії, якими надавалась оцінка законності (порушення норм Закону): щодо дотримання/недотримання відповідачем процедури, визначеної законодавством, попередження позивача про звільнення; щодо наявності/відсутності підстав застосування судами положень частин третьої-четвертої статті 7 КАС України; щодо протиправності/законності розгляду відповідачем його заяви про переведення та намір пройти атестацію вже після звільнення позивача; щодо протиправності/законності щодо позивача на підставі дискримінаційних норм за ознакою професії, в тому числі під час тимчасової непрацездатності; щодо відповідності/невідповідності оскаржуваного наказу про звільнення принципу правової визначеності.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Судом установлено, що аргументи ОСОБА_1 зводяться до тлумачення окремих норм Закону №113-ІХ на предмет їхньої відповідності принципу правової визначеності, що є суб`єктивним аргументом, з посиланням на рішення Конституційного Суду України у справі №4-р(ІІ)/2021 та рішення Верховного Суду у справі №815/1554/17, обставини у яких є відмінними від спірних правовідносин. Тому підстави для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України в цій частині відсутні, так як мотиви скаржника ґрунтуються на загальних фразах щодо порушення його трудових гарантій, необхідності застосування норм Конституції України, міжнародних договорів України, Конвенції з прав людини і основоположних свобод, тощо, без конкретизації норм закону у системному зв`язку з обставинами цієї справи, що мають індивідуальні риси, характерні виключно для неї.

Надалі скаржником указано про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пунктів 10, 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ, що спростовується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень. Суд також відхиляє посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду в справі №640/23134/19 через їхню помилковість, оскільки ця ухвала не містить висновків, які підлягають обов`язковому застосуванню. Окрім того, наведення у тексті окремих норм Закону №113-ІХ та Закону України «Про прокуратуру», з посиланням на необхідність формування висновку Верховного Суду щодо їхнього застосування також відхиляються Судом, так як ці норми є загальними і не потребують висновку за такого викладення аргументів касаційної скарги, яка не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм саме у цій справі.

Суд також відхиляє посилання скаржника на приписи пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням на статтю 353 КАС України, як підставу касаційного оскарження, так як доводи ОСОБА_1 , зокрема, зводяться до великої кількості справ, порушення судами принципу верховенства права, не урахування правових позицій інших судів у подібних правовідносинах, аргументів щодо правових категорій, з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини, що виключає можливість відкрити касаційне провадження на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Окрім того, скаржник не навів вмотивованих аргументів, які б свідчили про безпідставне застосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові в справі №160/6204/20.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів і незгоди з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності оскаржуваного наказу. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а скаржник обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/не застосування цієї норми права.

Лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на касаційне оскарження судових рішень.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи - Громадської організації «Союз юристів України», про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур