Справа № 420/21907/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) про визнання дiй протиправними і зобов`язання вчинити дiп, -

ВСТАНОВИВ :

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації, в якій позивач просить:

визнати протиправним діяння Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації та скасувати рішення Комiсiї визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 30.07.2021 року протокол № 6/к21 2021 про зняття статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 ОСОБА_1 ;

зобов`язати Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус осіб, які брали участь у квідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 1999 року позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що йому було видано відповідне посвідчення.

Рiшенням комiсiї від 30.07.2021 року, оформленим протоколом № 6/к-2021 Департаменту соцiальної та сімейної політiки Одеської обласної державної адміністрації визнано безпідставним видачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 , та знято статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З данним рішенням позивач не погоджується, та вважає, що воно є незаконним, необгрунованим, та таким що суперечить чинному законодавству, оскільки позивач проходив військову службу у військових частинах, дислокація яких знаходиться у зоні радіоактивного забруднення ЧАЕС, приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та отримав значну дозу радіаційного опромінення, що підтверджується відповідними документами.

З наведених підстав позивач вважає протиправним рішення комiсiї від 30.07.2021 року, оформленим протоколом № 6/к-2021, у звязку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 17.01.2022 року відкрито провадження по справі.

Копія ухвали про відкриття провадження була направлена відповідачу засобами електронного зв`язку на офіційну адресу електронної пошти та була отримана відпоівдачем 11.02.2022 року, що підтверджується зворотнім листом про отримання.

Таким чином відповідач належним чином та своєчасно повідомлявся про встановлений ухвалою суду від 17.01.2022 року строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відзив на адміністративний позов до суду не надходив.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Станом на час розгляду справи від відповідача не надходило жодних повідомлень щодо неможливості надання відзиву.

З огляду на зазначене суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 в складі військової частини № НОМЕР_2 в період с 02.06.1986 року до 16.07.1986 року, та з 19.07.1986 року по 18.10.1986 року виконував задачі по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження. Зазначений факт підтверджено вiдмiткою в військовому квiтку HO № 5286474 вiд 9 жовтня 1985 року.

Згiдно довiдки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 29 вересня 1998 року № 51/1/688 ОСОБА_1 проходив строкову службу у воїнській частині №55064 та приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 30.07.1986 року по 18.10.1986 року, та в наказі командира військової частини №139 зазначений як вибулий 21.09.1986 року до шпиталю. 03.10.1986 вважається прибувшим із шпиталю «Буда-Варовичі».

З наказу Міністерства оборони України №322 від 08.09.1997 року «Про затвердження Переліку військових частин, установ, організацій і підприємств Міністерства оборони України, дислокованих (які дислокуються) у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення», вбачається, що дислокація військової частини № НОМЕР_2 у період з 10.05.1986 по 20.12.1987 с. Буда-Варовичі.

Відповідно до додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 року №106, с. Буда-Варовичі знаходиться в переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, а саме в зоні безумовного (обов`язкового) відселення згідно з постановами Ради Міністрів УРСР.

Згідно картки обліку доз радіоактивного опромінювання позивач отримав наступні дози опромінення: станом на 27.06.1986 року - 7,32 рентгенів; на 03.07.1986 року 7,41 рентгенів; на 07.06.1986 року 7,49 рентгенів; на 10.06.1986 року - 9,05 рентгенів.

У зв`язку з тим, що позивач приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС позивачу 26.11.1998 було надано статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Підтвердження статусу позивача, як учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, також наведено у листі Одеської обласної державної адміністрації від 17.12.1998 року №2040

23.03.1999 року ОСОБА_1 було видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 2 серії НОМЕР_3 .

30.07.2021 року відбулось засідання обласної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та з питань видачi посвідчень окремим категоріям громадян, на якій розглянуто справу ОСОБА_1 .

В ході засідання було встановлено, що рiшенням тимчасової комісії з питань проведення перевірки правильності видачi посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» на засіданні від 30.04.1998 (протокол № 62) видачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 визнано безпідставною. В протоколах засідання обласної комiсiп за період з 30.04.1998 по 23.03.1999 вiдомостей про проходження перереєстрації ОСОБА_1 не міститься. Водночас, 23.03.1999 Одеською облдержадміністрацією Кожушку Є.М. видано посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 серія НОМЕР_3 (протоколом засідання обласної комісії вiд 29.03.1999 № 03-К/99), яке є дублікатом, але в самому посвідченні відсутня вiдмiтка про дублiкат та не зазначено, взамiн якого посвідчення воно видано. Історична довідка Міністерства оборони України про дислокацію військової частини НОМЕР_2 містить загальні дані та не підтверджує персональну участь участь окремих громадян у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. У зв`язку із зазначеним комісія прийшла до висновку - видачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 визнати безпідставною, посвідчення підлягає вилученню.

Зазначене рішення оформлено протоколом №6/К-2021 від 30.07.2021 року.

Вважаючи протиправним вищезазначене рішення позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796).

Відповідно до статті 9 Закону №796, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Отже, Закон №796 диференціює осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та виокремлює 2 категорії таких:

учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

потерпілі від Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до статті 10 Закону №796, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

У примітці зазначено, що до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Відповідно до статті 14 Закону №796, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

1) особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10,11ічастина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1;

2) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження:

з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів;

з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів;

у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи;

евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття);

особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2;

3) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали:

у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - від 1 до 5 календарних днів;

у зоні відчуження в 1987 році - від 1 до 14 календарних днів;

у зоні відчуження в 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів;

на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році

Відповідно до статті 15 Закону №769, підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Отже для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС необхідне документальне підтвердження періоду роботи (служби) у зоні відчуження, а диференція пільг і компенсацій залежить від встановленої категорії.

Отже, суд робить висновок, що до категорії 2 належать учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження протягом певного періоду часу з моменту аварії, а також особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення;

Відповідно до статті 65 Закону №796, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

При зміні категорії, а також у випадках, передбачених статтею 17 цього Закону, посвідчення підлягає заміні.

Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі Постанова №551, Порядок №551, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 7 Постанови №551, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям:

забезпечити своєчасну видачу посвідчень і вкладок до них;

утворити у місячний строк після набрання чинності цією постановою комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, та затвердити відповідне положення;

провести до 1 січня 2022 р. заміну посвідчень у зв`язку із затвердженням нових зразків посвідчень, зокрема, учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорії 2 і 3) з числа громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт.

Відповідно до пункту 1 Порядку №551, цей Порядок визначає процедуру видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та передбачає видачу посвідчень громадянам, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадянам, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Відповідно до пункту 4 абз. 1, 2 Порядку №551, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали в зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. по 31 грудня 1986 р. - не менше п`яти, а в 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році (категорія 2) серії А синього кольору.

Посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році (категорія 2) серії А без відмітки про перереєстрацію, передбачену абзацом першим пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 1997 р. №135 Про перевірку правильності видачі посвідчень Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (Офіційний вісник України, 1997 р., число 6, с. 68), видані до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 р. №551 Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, вважаються недійсними.

Відповідно до пункту 11 Порядку №551, посвідчення видаються уповноваженими органами за місцем проживання (реєстрації) особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).

Посвідчення видаються:

учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - на підставі одного з таких документів, зокрема:

довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження, у разі потреби - довідки командира військової частини, військового квитка, витягу з особової справи військовослужбовця, завіреного в установленому порядку;

У разі встановлення регіональними комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення цієї комісії підлягає вилученню уповноваженими органами.

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний строк з дня надходження необхідних документів до уповноважених органів.

Під час заміни посвідчення з однієї категорії на іншу попереднє посвідчення підлягає вилученню уповноваженим органом для подальшого зберігання в особовій справі постраждалої особи.

Відповідно до пункту 13 Порядку №551, спірні питання визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, вирішуються комісією при Мінсоцполітики, до складу якої, крім його фахівців, входять представники МОЗ, ДАЗВ, МВС, Міноборони, Київської облдержадміністрації та громадських об`єднань, статутна діяльність яких пов`язана із соціальним захистом осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (за згодою), за поданням уповноважених органів.

Відповідно до пункту 14 Порядку №551, рішення комісій, зазначених у пункті 13 цього Порядку, є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії. У разі встановлення такими комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення таких комісій підлягає вилученню уповноваженими органами.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 26.12.2018 №1945 (набрав чинності 12.02.2019) затверджено Положення про Комісію зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (далі Положення №1945).

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення №1945, Комісія зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (далі - Комісія), є постійно діючим міжвідомчим колегіальним органом, що утворюється при Мінсоцполітики для розв`язання спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до пунктів 4-7 розділу ІІІ Положення №1945, прийняті Комісією рішення фіксуються у протоколі засідання, який підписується головуючим, секретарем та членами Комісії.

Особові справи громадян надсилаються на розгляд Комісії за рішенням регіональних комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, утворених Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Рішення Комісії є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії.

У разі встановлення Комісією факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення Комісії підлягає вилученню уповноваженими органами.

Рішення Комісії може бути оскаржене в установленому законодавством порядку.

З наявних у справі доказів судом встановлено, що рішення, яке стало підставою для вилучення відповідного посвідчення, прийнято Регіональною комісією.

Натомість відповідачем не надано до суду доказів, на підтвердження того, що рішення, яке стало підставою для вилучення відповідного посвідчення, прийнято Комісією центрального рівня рішення за результатами перегляду матеріалів справи ОСОБА_1 у розумінні Порядку №1945.

При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" (далі Постанова №106) затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, згідно з додатком №1, а саме такі зони:

(1) зона відчуження;

(2) зона безумовного (обов`язкового) відселення; (зокрема, Київська область, Поліський район с. Буда-Варовичі);

(3) зона гарантованого добровільного відселення

(4) зона посиленого радіоекологічного контролю.

Факт безпосереднього виконання позивачем обов`язків у зоні відчуження підтверджується вiдмiткою в військовому квiтку HO № 5286474 вiд 9 жовтня 1985 року, довiдкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 29 вересня 1998 року № 51/1/688, карткою обліку доз радіоактивного опромінювання.

Вказаними документами підтверджується факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та роботи у зоні відчуження у 1986 році не менше 5 календарних днів.

Окрім викладеного, суд зазначає, що наявність статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є умовою для набуття відповідної категорії.

У свою чергу норма, на яку посилається відповідач п.11 стверджує: «У разі встановлення регіональними комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії ...».

Тобто, мова йде не про підтвердження статусу, а про підтвердження відповідності категорії.

Перелік документів для підтвердження відповідної категорії, передбачений абз. 3 п.11 Порядку №551, де серед іншого вказано, що такими документами є довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження, у разі потреби - довідки командира військової частини, військового квитка, витягу з особової справи військовослужбовця, завіреного в установленому порядку.

Як вже зазначалось судом факт безпосереднього виконання позивачем обов`язків у зоні відчуження підтверджується, серед іншого, довiдкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 29 вересня 1998 року № 51/1/688 та карткою обліку доз радіоактивного опромінювання.

Тобто, з наявних у справі доказів, які були предметом дослідження, судом встановлено достатність підстав для визнання/підтвердження у позивача як статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, так і відповідність категорії.

Більше того, суд приходить до думки, що власне порядок №551 жодним чином не уповноважує Регіональну комісію на перевірку статусу.

Позивач має статус учасника, що підтверджується відповідним посвідченням, у вкладці до посвідчення вказано про його безстроковість. Посвідчення перереєстроване.

Закон №796 не містить положень про необхідність підтвердження статусу, у зв`язку із заміною старого зразка посвідчення на новий.

Порядок №551 визначає випадки, коли посвідчення старого зразка визнаються недійсними і такі не мають жодного стосунку до обставин позивача.

При цьому суд акцентує увагу, що пункт 7 Постанови №551 розмежовує обов`язки ОДА, зокрема:

забезпечити своєчасну видачу посвідчень;

провести до 1 січня 2022 р. заміну посвідчень у зв`язку із затвердженням нових зразків посвідчень: особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1);

Суд звертає увагу, що законодавцем відокремлено лише декілька груп осіб, посвідчення яких підлягають заміні.

На переконання суду заміна вже наявного посвідчення та видача посвідчення не є аналогічними за правовим змістом поняттями.

При цьому, наявний у позивача статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС недійсними не визнавались, обставини на підставі яких було видано попереднє посвідчення не змінилися, категорія посвідчення не змінюється, обставини передбачені ст.17 Закону №769 відсутні, отже, у даному випадку має місце не видача посвідчення, що потребує встановлення наявності у особи відповідного статусу, а саме заміна посвідчення аналогічної категорії, що прямо передбачено п.7 Постанови №551, жодних застережень чи особливих умов або процедур законодавцем не вказано.

Також, а ні положення Постанови №551, а ні Порядку №551 не вказують, що з метою заміни посвідчення особа має повторно підтвердити відповідний статус, за наявності відповідних підтверджуючих документів.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Частиною 4 ст.245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 справа №826/17220/17 та від 11.02.2020 справа №0940/2394/18 здійснено правовий аналіз ч.4 ст.245 КАС України та постановлено, зокрема, такі висновки: «За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції».

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Також у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак, це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Крім цього, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оскільки наявний у позивача статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС недійсними не визнавались, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасуваня рішення Комiсiї з визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 30.07.2021 року, оформлене протоколом № 6/к21 2021 про визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків Аварії на Чорнобильській АЕС.

У зв`язку з цим, належним способом захисту, враховуючи фактичну процедуру, є зобов`язання Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації прийняти рішення про видачу (заміну) ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Категорії №2.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача в даному випадку є належним та достатнім.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем, за звернення до суду з даним адміністративним позовом, було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн.

У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) про визнання дiй протиправними і зобов`язання вчинити дiп задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комiсiї з визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 30.07.2021 року, оформлене протоколом № 6/к21 2021 про визнання безпідставною видачу ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків Аварії на Чорнобильській АЕС.

Зобов`язати Департамент соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації прийняти рішення про видачу (заміну) ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Категорії №2.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. та 40 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук