Справа № 380/25365/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/25365/21 за позовом Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про визнання протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство «Національні інформаційні системи», в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 09 грудня 2021 року в частині пункту 3, яким тимчасово блоковано доступ приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний наказ було прийнято відповідачем на підставі висновку Центрально-Західної регіональної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції вiд 29.11.2021 року за результатами розгляду скарги Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» від 16.09.2021 року № 80896, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.09.2021 року.

Пунктом 3 спірного наказу позивачу тимчасово блоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вважає що такий в частині пункту 3, не відповідає вимогам закону і повинен бути визнаний судом протиправним та скасованим.

Позивачем здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , яка була стягувачем у виконавчому провадженні ВП № 66378069 та набула це майно у примусовому порядку встановленому для виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Вказане виконавче провадження здійснювалося приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем щодо примусового виконання виконавчого листа №18-1205/21 виданого 27.07.2021р. Львівським апеляційним судом.

Попереднім власником даного нерухомого майна (квартири) була ОСОБА_3 (боржник у виконавчому провадженні ВП № 66378069), яка їй належала на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 виданого 15.11.2007 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на підставі наказу №1562-Ж-С і право власності якої було зареєстровано відповідно до закону.

За змістом ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року по справі №755/5532/20. Схожі правові висновки висловлював ще Верховний Суд України, суть яких зводилася до того, що постанова та акт виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу є юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (прав на нерухоме майно) і на підставі яких (постанови та акту) стягувач оформляє право власності на таке майно. Що і мало місце в даному випадку.

Позивачем було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі Акту та Постанови, як документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття та водночас припинення прав на нерухоме майно.

Перевірка матеріалів виконавчого провадження, а також надання правових оцінок діям державних/приватних виконавців не входить у повноваження нотаріуса, як державного реєстратора.

Позивачу не відомі були факти, що дії приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП № 66378069 оскаржувалися, а також відсутні будь які дані, що такі дії визнавалася незаконними чи скасовувалася у встановленому законом порядку.

Позивачем, як державним реєстратором, повністю дотримано вимоги законів, що спростовує правомірність притягнення до відповідальності у формі тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку, зокрема, перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Відповідач зазначає, що конструкція вищезазначеного припису законодавства має імперативний характер про те, що за наявності підстав, визначених законом державний реєстратор приймає рішення про відмову у державній реєстрації прав, зокрема у разі, коли подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Тобто, під час проведення реєстраційних дій закон зобов`язує державного реєстратора перевірити документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

За результатами розгляду скарги Колегія встановила, що оскаржуване рішення №59801789 від 12.08.2021 року прийнято позивачем з порушенням пункту 2 частини третьої статті 10, пункту 4 частини першої статті 18, пунктів 4, 6 частини першої, частини другої статті 24 Закону, а тому підлягає скасуванню.

Тобто, позивач прийняв оскаржуване рішення на підставі документів, які не дають змоги встановити набуття, зміну чи припинення речових прав на квартиру, а також за наявності запису про арешт нерухомого майна. Позивач жодним чином не спростовує вищевказані порушення законодавства.

Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення, зокрема, про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Тимчасове блокування доступу до реєстрів є контрольною функцією, яка застосовується виключно за наслідками розгляду скарги та у випадку вчинення державними реєстраторами порушень в процесі вчинення реєстраційних дій.

Відповідно до наказу про тимчасове блокування доступу державному реєстратору - приватному нотаріусу до Державного реєстру речових прав введено тимчасове обмеження доступу та не має безповоротного характеру для позивача, а є заходом реагування за неналежне виконання своїх обов`язків при здійсненні реєстраційних дій.

В свою чергу, блокування доступу передбачає тимчасове позбавлення державного реєстратора прав користувача Державного реєстру прав, які поновлюються після закінчення строку блокування, визначеного Міністерством юстиції України. Тобто, вжиті рішенням відповідача заходи блокування доступу до Державного реєстру прав за своєю природою є тимчасовим заходом, який після закінчення строку, на який їх було вжито, вичерпує свою дію і автоматично розблоковують діяльність позивача.

Тимчасове блокування доступу до реєстру є найлегшою із передбачених Законом санкцій. Право вибору стягнення за порушення порядку державної реєстрації належить органу контролю - Міністерству юстиції України, йому ж надано повноваження самостійно визначати вид санкції при прийнятті рішення, враховуючи допущені порушення законодавства.

Прийняття відповідних рішень відноситься до дискреційних повноважень Міністерство юстиції України. Під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Ухвалою судді від 28.12.2021 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та відповідачу встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

Судом встановлені наступні обставини:

09.12.2021 року відповідачем прийнято наказ № 4411 «Про задоволення скарги», в якому зазначено наступне:

«Вiдповiдно до частини третьої статтi 26, підпунктів «а», «г» пункту 2 частини шостої статтi 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їx обтяжень»

НАКАЗУЮ:

1. Задовольнити скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» вiд 16.09.2021 №80896 частково.

2. Скасувати рішення вiд 12.08.2021 № 59801789, прийняте приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1.

3.Тимчасово блокувати доступ приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) мiсяцi.

4. В іншій частинi вимог відмовити.

5. Виконання пункту 2 наказу покласти на Офіс протидії рейдерству.

6. Виконання пункту 3 наказу покласти на Державне підприємство «Нацiональнi iнформацiйнi системи».

Пiдстава: висновок Центрально-Західної регіональної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції вiд 29.11.2021 за результатами розгляду скарги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» вiд 16.09.2021 №80896, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.09.2021 за № СК-1922-21».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню лише в частині пункту 3.

Судом враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірної частини вказаного наказу з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Судом встановлено, що підставою для прийняття в тому числі і спірної частини наказу відповідачем були ч. 3 ст. 26, п.п. «а», «г» п.2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В спірній частині вищевказаного наказу відповідачем зазначено лише: « 3.Тимчасово блокувати доступ приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 3 (три) мiсяцi».

Згідно із ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Згідно із п.п. «а», «г» п.2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Отже, за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про відмову у задоволенні скарги або про задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про зокрема тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Разом з цим, для прийняття рішення відповідно до вказаного підставою для прийняття якого є наявність у діях державного реєстратора порушення порядку державної реєстрації прав, Мін`юст має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення державним реєстратором законодавства у сфері державної реєстрації прав, що, в свою чергу, і є мотивом для прийняття рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав.

Водночас, законодавством чітко передбачено вимоги щодо зазначення мотивів у рішенні Мін`юсту, прийнятого за результатами проведення перевірок державних реєстраторів у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав такими державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав, оскільки законодавець, наділяючи Мін`юст функціями контролю у сфері державної реєстрації прав та визначаючи порядок застосування ним видів заходів впливу до державних реєстраторів як контролюючий орган, також зобов`язав його мотивувати таке рішення.

Мотивоване рішення - це рішення, прийняте на підставі належної оцінки фактів та доказів, з урахуванням усіх заявлених аргументів сторін, із подальшим застосуванням відповідних норм законодавства.

Тобто уповноважений орган має оцінити зміст порушень, виявлених колегією під час проведення перевірки відповідної скарги, зафіксованих у висновку за результатами її проведення.

Отже, Мін`юст зобов`язаний навести підстави прийняття такого рішення, зазначити належні і достатні мотиви, за яких застосовано саме такий захід впливу та обґрунтувати строки його застосування.

Однак в оспорюваній частині вищевказаного наказу взагалі не зазначено підстави та мотиви, за яких до позивача застосовано саме такий вид стягнення як тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав строком на 3 (три) місяці.

Вищевказані норми Закону не визначають мінімальних і максимальних строків застосування заходу стягнення у вигляді блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав. Проте застосування певного виду стягнення повинно відповідати загальним принципам законності, справедливості, індивідуальності, пропорційності.

Отже, визначаючи вид стягнення та встановлюючи позивачу строк обмеження у доступі до Державного реєстру прав, відповідач повинен був врахувати характер порушення, його систематичність, сукупність з іншими порушеннями, наявність/відсутність негативних наслідків з відображенням цих обставин у спірній частині цього ж наказу.

Такий висновок по суті узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 23 грудня 2021 року по справі № 820/2850/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №826/12480/17; від 28.07.2020 у справі №420/1065/19, від 21.11.2019 у справі №826/9263/17; від 11.09.2020 у справі №824/902/19-а, від 03.11.2021 у справі №820/4216/17.

З цих по суті підстав судом враховуються аргументи позивача про те, що зі змісту спірної частини наказу взагалі не вбачається, які його мотиви в цьому аспекті, а у висновку колегії, який не є рішенням в розумінні закону, не зазначено будь-яких аргументів на користь прийняття чи відхилення доводів позивача, які він надавав у своїх поясненнях та прийняття саме такого рішення у вигляді притягнення до відповідальності у спосіб тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Не зазначено жодних доводів щодо не застосування до такого виду відповідальності за наявності тієї обставини, що позивач раніше до такого виду відповідальності не притягався. Наведене свідчить про порушення відповідачем принципу пропорційності, а також, всупереч принципу обґрунтованості рішення комісія не навела мотиви, з яких виходить, обираючи саме такий строк блокування (чому саме 3 місяці).

Відповідно у цій справі відповідач ухвалюючи спірний п. 3 згаданого наказу діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, а також необґрунтовано, у зв`язку із чим такий підлягає скасуванню.

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом не враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 4) про визнання протиправним та скасування наказу, - задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 09 грудня 2021 року «Про задоволення скарги» в частині пункту 3, яким тимчасово блоковано доступ приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (, 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13) на користь Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 908 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5. п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 20.05.2022 року.

Суддя Гавдик З.В.