Справа № 420/18770/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/18770/21

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина республіки Того Докли ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі за позовом Громадянина республіки Того Докли ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянин республіки Того Докли ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ №178 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 17.09.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина республіки Того Докли ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення стосовно ОСОБА_2 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 178 від 17.09.2021 позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вказаний наказ є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не прийняв до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Того, в якій його життю буде загрожувати небезпека.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у задоволенні адміністративного позову Докли ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Громадянин республіки Того Докли ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом не досліджено інформацію по його країні походження. Апелянт в свою чергу знаходиться у напруженому стані побоювання за своє життя, та побоюється що у разі повернення зазначає переслідування на Батьківщині.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Докли ОСОБА_1 є громадянином Африканської республіки Того (далі Того), місце народження: м. Агол-Нуіва, національність еве, віросповідання католик.

Виїзд на територію України відбувся 23.09.2019 року. Позивач з м. Ломе (Того) пішки перетнув кордон з Ганою та в Гані сів на авіарейс Аккра (Гана) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). 24.09.2019 позивач перетнув державний кордон України, місце перетину кордону - міжнародний аеропорт Одеса, легально на підставі паспортного документа та візи типу С.

06.09.2021 року Докли ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною виїзду з Того, позивач вказав те, що у нього були проблеми з державою через те, що він та інші студенти наполягали на їх правах та уряд в обличчі ректору учбового закладу не хотів. Їм не давали стипендію. Не може повернутись через те, що його вб`є ректор, він відправив за студентами поліцію.

17.09.2021 року УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.09.2021 року УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області прийнято наказ №178, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення №5/1-564 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту отримано позивачем 20.09.2021 року.

Не погодившись із зазначеним наказом про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підтвердження реальних погроз та переслідувань позивача відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, оскільки поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даному випадку вказані підстави відсутні, позивачем не доведені твердження щодо реального переслідування, а тому прийшов до висновку що наказ № 178 від 17.09.2021 року прийнятий Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області є правомірним, прийнятим в межах дискреційних повноважень та з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи, зокрема з протоколів співбесіди, вбачається, що позивач вважає, що у країні громадянської належності йому може загрожувати нелюдське поводження через правоохоронні органи в м. Ломо через утиски тих, хто приймав участь у студентських мітингах у 2016 році.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що позивачем також вказано, що він не брав участі у політичних організаціях та проти уряду країни не виступав.

В подальшому позивачем зазначено, що він не може зазначити коли саме він приймав участь у мітингах, зазначаючи лише рік та те, що приймав участь приблизно 3 рази.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відомості, надані заявником в ході проведеної співбесіди носять загальний характер, є суперечливими та непослідовними, оскільки заявник надав твердження, які суттєво відрізняються.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач своє побоювання повернення до країни громадянської належності обґрунтовує тим, що, як йому повідомив сусід, який є вчителем в його університеті, що у 2016 році до дому позивача приходила поліція. Також, позивач зазначив, що друг йому повідомляв стосовно того, що у листопаді 2019 року до нього додому також приходила поліція.

Разом з цим, матеріалами особової справи встановлено, що сім`я позивача (матір, 2 братів та сестра) проживають на території Того в м. Агол-Нуіва, водночас жодних переслідувань з боку правоохоронних органів жоден не зазнає. Мати працює продавчинею їжі, один брат студент, інший брат проходить службу в армії, сестра також студентка. Батько помер у 2021 році через старість. Позивач спілкується з родиною щодня і зазначає, що у них все добре, про що також зазначено судом першої інстанції.

Отже, позивач підтримує зв`язок з членами своєї родини, які проживають на території Того. Близькі родичі не зазнають жодних проблем, які б свідчили про наявність будь-якої небезпеки, що також вказує на відсутність розшуку або перспективи переслідування позивача у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах особової справи позивача наявна копія його паспорта НОМЕР_1 , який позивачу видано 20.07.2016 року. При цьому, позивачем паспорт отримано без будь-яких перешкод з боку правоохоронних органів не дивлячись на те, що за словами позивача його розшукували правоохоронні органи.

Також під час проведення співбесід встановлено, що мета виїзду з країни громадянської належності, за словами позивача, є влаштування на роботу в Україні.

Повертатися до країни постійного проживання позивач не бажає через побоювання за власне життя у зв`язку з переслідуванням його керівництвом університету Ломе. (арк. 4 протоколу співбесіди від 17.09.2021 р.).

Разом із тим, слід зазначити, що сімейні або інші причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа (тобто шукач захисту) переїжджає виключно із «економічних міркувань», свідчать про те, що така особа імовірно є «економічним мігрантом», а не «біженцем», або ж «особою, яка потребує додаткового захисту».

Отже, позивачем не надано аргументованих пояснень (із урахуванням викладених критеріїв про причини), за яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів і аргументованих пояснень про факти його переслідування на Батьківщині та доводів щодо відмови країни громадянської належності захищати його права від дискримінації та переслідувань, що, у своїй сукупності, свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою із конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

При цьому, цим же протоколом співбесіди підтверджено, що позивача не переслідували за ознакою належності до певної соціальної групи, певних політичних переконань на території країни громадської належності та що наразі його на території Того не розшукують, а отже не спостерігається фактів реального переслідування позивача в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Крім того колегія суддів зазначає, що з 2016 по 2019 роки позивач працював на будівництві в м. Дубай (ОАЕ). В 2019 році позивач повернувся в країну походження та в цьому ж році знов покинув країну. Жодних перешкод у в`їзді/виїзді та переслідувань з боку влади республіки Того позивач не зазнавав. Країну покинув легально.

З моменту в`їзду в Україну (24.09.2019 року) до моменту звернення за міжнародним захистом (06.09.2021) позивач тривалий час перебував на території України нелегально, із заявами про оформлення документів для надання міжнародного захисту не звертався, чим порушив п.5 ст.5 вищезгаданого закону, згідно якого ще до закінчення строку перебування на території України останній повинен був звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З приводу обставин зволікання із зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Верховний Суд у постанові по справі К9901/2164/17 від 14.03.2018 року, зробив висновок про те, що якщо дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, це свідчить про відсутність у особи реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження (акр. 6 постанови).

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Того, з огляду на наступне.

Згідно висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що міграційним органом було досліджено інформацію по країні походження позивача та міститься посилання на джерела такої інформації. Зокрема у висновку вказано, що згідно з періодичним звітом департаменту США від 30.03.2021 року не було жодних обмежень уряду щодо академічної свободи чи культурних заходів. Конституція та закони Того забороняють свавільний арешт чи тримання під вартою та передбачають право будь-якої особи оскаржити законність її арешту чи тримання під вартою в суді. Судом також було досліджено інформація по країні походження та встановлено що зазначена інформація була врахована митним органом при прийнятті оскаржуваного рішення міграційного органу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.03.2020 по справі № 420/4829/19 «колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»

Враховуючи вищезазначене, проведений детальний аналіз матеріалів особової справи, тверджень позивача під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можливо зробити висновок, що звернення до ГУ ДМС України в Одеській області обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а необхідністю отримання тимчасової легалізації на території України.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача також можливо визначити відсутність підстав у контексті можливого визнання його особою, яка потребує додаткового захисту на території України через наявність ознак, передбачених п. 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача не дає підстав вважати, що позивач бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги обґрунтовані доводами, яким Одеським окружним адміністративним судом надано правильну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 308,311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Громадянина республіки Того Докли ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 24 травня 2022 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова