Справа № 756/18818/21
Суддя: Банасько І. М.
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/756/37/22
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2022 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Банасько І.М.,

за участю секретаря судових засідань Слуцького О.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху,

УСТАНОВИВ:

07.12.2021 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху. Просить суд ухвалити рішення, яким постанову від 03.12.2021 серії ЕАО №5104886 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП - скасувати, а справу про адміністративне право рушення закрити.

Вимоги позову мотивовані тим, що 03.12.2021 інспектором 4 роти 1 батальйону УПП у м. Києві Валуєвим А.М. відносно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАО №5104886, за ч. 3 ст. 122 КУпАП. У постанові зазначено, що позивачем порушено п. 15.10 ПДР. Позивач стверджує, що постанова винесена безпідставно та з істотним порушенням її прав, не відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

03.12.2021 розгляд адміністративної справи здійснював інспектор УПП м. Києва Руммо Д.В., який представився, показав своє посвідчення та повідомив, що саме він буде розглядати справу. Постанову виніс інспектор Валуєв А.М., а оголошував постанову інспектор Руммо Д.В. Таким чином, постанову винесла посадова особа, яка не розглядала дану справу.

Окрім того, до постанови не було долучено жодного доказу на підтвердження винуватості позивача у справі, не зазначено відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відео запис транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, а також адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із цим зображенням чи відеозаписом. Позивач вказує, що автомобіль був припаркований біля узбіччя дороги на проїзній частині дороги у першому ряду, не чіпляв бордюр, не заважав іншим транспортним засобам та не створював аварійної ситуації на дорозі. Будь-яких обмежувальних або забороняючих паркування знаків, на цій ділянці дороги, не було.

Окрім того, форма постанови не відповідає ст. 279-1 КУпАП та формі, затвердженій в Інструкції. Так, відповідно до ст. 279-1 КУпАП, п. 2 розділу ХІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України №1395 віл 07.11.2015 (далі - Інструкція) якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою статті 122 КУпАП (в частині порушення правил зупинки, стоянки), зафіксоване не в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа виносить постанову про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису). Замість цього була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Позивач вважає, що постанову винесено з істотним порушенням її прав та правових гарантій, оскільки постанову винесено на місці вчинення правопорушення та відразу після того, як правопорушення, нібито, було вчинено. За таких обставин, позивач не мала часу та фізичної можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою тощо.

Ухвалою суду від 22.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

19.01.2022 на адресу суду надійшов відзив від Національної поліції України, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

Постановою КМУ від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіального органу Національної поліції» утворено особу публічного права Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Тобто, саме до повноважень Департаменту патрульної поліції входить забезпечення безпеки у сфері дорожнього руху, у тому числі складання адміністративних протоколів, водночас в структурі центрального органу управління, яким є Національна поліція України, відсутні підрозділи, які вправі складати протоколи, зокрема, і щодо порушення правил дорожнього руху. Таким чином, спірні правовідносини у позивача виникли саме з Департаментом патрульної поліції, а не з Національною поліцією України, як центральним органом управління поліцією. Інших обставин та доказів, що свідчили б про порушення прав позивача саме НПУ нею надано не було, а викладене підтверджує, що права та інтереси ОСОБА_1 . НПУ не порушувались.

27.01.2022 на адресу суду надійшов відзив від Департаменту патрульної поліції, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

03.12.2021 о 14.02 год. по вул. Спаська, 35 в м. Києві позивача керуючи транспортним засобом «Нісан», д.н. НОМЕР_1 , здійснила стоянку на виїзді з прилеглої території, чим суттєво перешкоджала заїзду інших водіїв на прилеглу територію, чим порушила п. 15.10 ПДР, чим скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП. Підпунктом «а» пункту 15.10 ПДР передбачено, що стоянка забороняється у місцях, де заборонена зупинка. Згідно п. 15.10 «д» ПДР стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів. З аналізу п. 15.10 «д» ПДР вбачається, що законодавець не пов`язує заборону стоянки з визначенням дороги як проїжджої частини, при цьому стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів.

Поліцейський здійснював відео фіксацію на портативний відеореєстратор, відповідно до вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 №1026. З відеоматеріалів вбачається, що поліцейський представився, пред`явив службове посвідчення на вимогу ОСОБА_1 , повідомив про виявлене правопорушення; було заслухано усні пояснення позивача про те, що остання на даний час документів не має, оскільки вони на роботі в сумці; також, ОСОБА_1 була надана можливість відлучитися та забрати документи, проте, позивач за деякий час більше шести разів проігнорувала законні вимоги поліцейського про надання документів, передбачених п. 2.1 ПДР; у відповідності до вимог ст. 279 КУпАП поліцейський оголосив про розгляд справи, повідомив ОСОБА_1 про її права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. З боку інспектора поліції не здійснювалось будь-яких перешкод щодо реалізації позивачем своїх прав як особи, що притягується до адміністративної відповідальності. До відзиву на позовну заяву представником відповідача було долучено диск з відео з нагрудного реєстратора інспектора. Представник відповідача стверджує, що дані відеоматеріали є доказами у справі про адміністративне правопорушення у розумінні ст. 251 КУпАП.

Також, представник відповідача зауважує, що вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №826/11623/16 та в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №826/15341/15. Представник відповідача зазначив, що зміст оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 в повній мірі відповідає ст. 283 КУпАП. Так, за приписами п. 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України №1395 віл 07.11.2015 (далі - Інструкція) постанова про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції. Зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 Інструкції, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, який здійснено фото або відеозапис. Тому такі відомості зазначаються у постанові, що виноситься у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що її автомобіль був припаркований таким чином, що не заважав іншим транспортним засобам та не створював аварійної ситуації на дорозі. Проте, нею не було надано до суду жодних доказів, які б підтвердили вказані позивачем обставини. Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

У свою чергу 11.05.2022 на адресу суду ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив. Суд не приймає до уваги відповідь на відзив, оскільки позивачем не було дотримано вимог ч. 2 ст. 163, п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України, зокрема не надано документів, що підтверджують надіслання (надання) відповіді на відзив і доданих до неї доказів іншим учасникам справи.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч. 5 ст. 262 КАС України).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено ч. 2 ст.55 Конституції України та статтею 6 КАС України.

За приписами ч. 5 ст. 242 КАСУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тож, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, виклавши її по справі №760/2846/17 від 14.03.2018.

Як зазначено у ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до постанови серії ЕАО №5104886 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.12.2021 о 14:02 в м. Києві по вул. Спаській, 35 керуючи транспортним засобом «Нісан», д.н. НОМЕР_1 , здійснила стоянку на виїзді з прилеглої території, чим суттєво перешкоджала для заїзду інших водіїв на прилеглу територію, чим порушила п. 15.10 ПДР - порушення правил стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, у зв`язку з чим притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення в розмірі 680,00 грн (а.с. 7).

За вимогами ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідальність за ч. 3 ст. 122 КУпАП настає, зокрема, за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України визначено Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Відповідно до п. 15.10 ПДР стоянка забороняється, зокрема, у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.

Згідно п. 1.10 ПДР стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу; прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них;

В якості доказів на підтвердження порушення позивачем правил стоянки представником Департаменту патрульної поліції додано до відзиву відеозапис, з якого вбачається, що автомобіль «Нісан», д.н. НОМЕР_1 , здійснює стоянку у крайній правій смузі проїзної частини дороги, що не позначена як місце для паркування. Окрім того, вбачається, що автомобіль розташований на виїзді з прилеглої території.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Пунктом 5 розділу ІV Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Зокрема, таким є відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис та докази вчиненого правопорушення, які додаються до постанови.

З Додатку 5 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі слідує, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі містить пункт 7 "До постанови додаються :".

Як вбачається з постанови серії ЕАО №5104886 від 03.12.2021, у п.7 «До постанови додаються:» відомостей про технічний засіб, яким як вказує відповідач зафіксовано порушення позивачем ПДР, не зазначено.

Отже, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.

Водночас, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 70 КАС України не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 24.09.2020 у справі №569/7119/20 та від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а.

Відповідачем не надано до суду належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого частиною третьою статті 122 КУпАП, оскільки відеозапис, поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова серії ЕАО №5104886 від 03.12.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині скасування оскаржуваної постанови.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Водночас, суд звертає увагу на те, що виключний перелік органів, уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення міститься в статті 213 КУпАП, до яких відносяться як суди, так і органи Національної поліції. Проте, розмежування підвідомчості спорів між даними органами зазначене у статтях 221-222 КУпАП.

Згідно з приписами ст. 222 КУпАП, розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачених частиною 3 статті 122 КУпАП, відноситься до компетенції органів Національної поліції та не передбачає повноваження судів розглядати дані справи в розумінні глави 22 КУпАП.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 122 КУпАП, органи Національної поліції виносять постанову (частина 1 статті 283 КупАП). Відповідно до частини 1 статті 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Таким чином, виключне право виносити одну із вищевказаних постанов по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 статті 122 КУпАП належить органам Національної поліції та належить до дискреційних повноважень останніх.

Тому, суд, розглядаючи спір у порядку адміністративного судочинства, у справах, про адміністративні правопорушення, перелік яких зазначений у статті 222 КУпАП, не вправі перебирати на себе повноваження органів Національної поліції з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу та виносити одну з постанов, визначених статтею 284 КУпАП замість вказаного суб`єкта владних повноважень, що виключатиме втручання суду у дискреційні повноваження останнього.

Саме така правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 201/243/17.

На підставі наведеного, суд відмовляє в задоволені вимог позивача в частині закриття справи щодо позивача про вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, ч. 3 ст. 122, 213, 221-222, 251, 283-284 КУпАП, ст.ст. 9, 77, 242-246, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Національної поліції України (місцезнаходження 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10; ), Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3; ) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху - задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ЕАО №5104886 від 03.12.2021 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Банасько