Справа № 420/2942/22
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2942/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 липня 2021 за № 290280; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати на ім`я ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначила, що у вересні 2004 року ОСОБА_3 (мати позивачки), разом із неповнолітньою ОСОБА_1 (шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) у віці 17 років, переїхала до рідної сестри її мати, ОСОБА_5 , на постійне місце проживання із Молдови до м.Білгород-Дністровського, Одеської області, Україна. У вересні 2004 року позивач вступила на навчання до вечірньої (змінну) загальноосвітньої школи ІІ-ІІІ ступеня у м.Білгороді-Дністровському та закінчила її у 2005 році. 23 вересня 2004 року ОСОБА_3 набула право власності на квартиру по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири, зареєстрований у реєстрі за №5524. Позивач зазначила, що після переїзду до м. Білгород-Дністровського ОСОБА_3 звернулась до територіальних органів відповідача з заявою щодо отримання дозволу на імміграцію до України, разом із неповнолітньою ОСОБА_1 та іншими дітьми та лише у 2005 році, разом із ОСОБА_3 , отримала посвідку на постійне проживання. У віці 25 років позивач отримала повторно посвідку на постійне проживання вже безстроково, що підтверджується копією посвідки на постійне проживання видана 13.10.2011р. за № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 . Позивач вказала, що у 2005 році вона вступила на навчання до Білгород-Дністровського училища Південноукраїнського державного педагогічного університету ім. К.Д. Ушинського за спеціальністю «Дошкільне виховання» та закінчила у 2008 році, а 12 грудня 2014 року позивач одружилась із ОСОБА_6 та отримала прізвище після одруження « ОСОБА_4 ». У зв`язку із укладенням шлюбу, набуття нового прізвища « ОСОБА_4 », позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з приводу обміну посвідки на постійне проживання у 2015 році. Позивач вказала, що за цей час вона народила дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та даний час позивач вагітна третьою дитиною. Як вказала позивач, з 2015 року позивач неодноразово зверталась до територіальних підрозділів відповідача, за місцем проживання, з приводу отримання нею нової довідки у зв`язку зі зміною прізвища та 19 липня 2021 відповідач ухвалив рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну за № 290280. У оскаржуваному рішенні, як на підставу скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідач послався на п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»; посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 видана 13.10.2011р. скасована на підставі п.п. 1 п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» затверджений постановою КМУ від 25.04.2018р. за № 321. Позивач вказала, що відповідач у оскаржуваному рішенні чітко, вичерпно не описав обставини, які саме протиправні дії, порушення вчинила позивач, у зв`язку із чим Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну із посиланням на п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію Поряд з цим, як вказала позивач, наведені відповідачем підстави скасування дозволу є формальними, не чіткими та не підтверджують підстав за яких у ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено скасування дозволу на імміграцію в Україну. Позивач, посилаючись на положення діючого законодавства України та зазначивши, що вона понад 16 років проживає в Україні, має вже свою родину, двох неповнолітніх дітей, вагітна третім та скасування дозволу призводить до погіршення усталеного способу життя позивачки, її сім`ї при відсутності будь - яких протиправних дій з її сторони, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 14.02.2022р. відкрито провадження у адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 22.04.2022р. витребувано у Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області належним чином засвідчену копію рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 19 липня 2021 за № 290280 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та документів на підставі яких його прийнято; зупинено провадження у справі до 20.05.2022р.

Ухвалою суду від 23.05.2022р. поновлено провадження у справі.

10.05.2022р. до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач вказав, що згідно висновків ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 21.04.2005р., іноземка отримала дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію. Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію, дозвіл на імміграцію в межах квоти надається батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям, однак на момент звернення громадянки Молдови ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні та на момент отримання дозволу на імміграцію (21.04.2005р.), вона була повнолітня та не підпадала під вимоги п.6 ч.2 ст.4 Закону У країни Про імміграцію. Відповідач вказав, що мати іноземки громадянка Молдови ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до висновку ВГІРФО УМВС України отримала дозвіл на імміграцію в Україні відповідно до п.4 ст.2, ст. 4 Закону України Про імміграцію , як повнорідна сестра громадянки України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Разом з тим, під час вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 встановлено, що на момент подачі заяви та документів (07.02.2005р.) заявниці було понад 18 років, тобто відповідно до чинного законодавства вона була повнолітньою особою. Таким чином, як вказав відповідач, у ході перевірки матеріалів справи було установлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію у заявниці не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України Про імміграцію, які діяли на той час (січень-квітень 2005 року). За таких обставин, керуючись п. 1,6 ч.1 ст. 12 Закону України Про імміграцію, пунктом 21, 22 Порядку провадження, підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення скасовано рішення ВПРФО ГУМВС України від 21.04.2005р. про надання дозволу громадянці Молдови. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на імміграцію та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 яка видана 13.10.2011р., визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Громадянка Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 07.02.2005р та згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 21.04.2005р., отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

Разом з тим, мати громадянки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ( ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ) , відповідно до висновку ВГІРФО УМВС України отримала дозвіл на імміграцію і Україну відповідно до п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як повно рідна сестра громадянки України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.07.2021р. №290280 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», скасовано громадянці Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дозвіл на імміграцію в Україну. Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видана 13.10.2011р. скасована на підставі вимог п.п.1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №321.

Як вбачається з висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУДМС України в Одеській області 19.07.2021р., підставою для прийняття вказаного рішення стало те, що під час подання заяви та документів (07.02.2005р.) заявниці було понад 18 років, тобто вона була повнолітньою і у заявника не було законних підстав для отримання дозволу на імміграцію, які передбачені ст.4 Закону України «Про імміграцію».

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року

№ 2491-III особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Згідно із положенням п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ст.64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Як встановлено судом, ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області надаючи громадянці Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дозвіл на імміграцію в Україні, за заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 07.02.2005р та згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 21.04.2005р., на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», встановив, що позивач має право на отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, за період з 2005 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 21.04.2005 року.

Судом встановлено, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області прийнято на підставі п.1,6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» та, як вбачається з висновку щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУДМС України в Одеській області 19.07.2021р., підставою для прийняття вказаного рішення стало те, що під час подання заяви та документів (07.02.2005р.) заявниці було понад 18 років, тобто вона була повнолітньою і у заявника не було законних підстав для отримання дозволу на імміграцію, які передбачені ст.4 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, на час звернення позивачем з заявою про надання дозволу на імміграцію вказана інформація уповноваженому органу була відома, під час розгляду справи відповідач не підтвердив підставу надання позивачем неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, як і не пояснив в чому полягає недостовірність поданих позивачем документів для отримання дозволу на постійне проживання в Україні, як це передбачає п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Крім цього, суд зауважує, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо свого віку, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є донькою іммігранта в Україну, якому видано посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04).

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Як вже зазначено вище, у рішенні від 19.07.2021 р. про скасування дозволу на імміграцію відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2005 році позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на тимчасове проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Водночас, скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію", є вилучення посвідки на постійне проживання, обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Під час прийняття рішення у справі, суд враховує, що 12.12.2014р. між ОСОБА_10 та громадянином України ОСОБА_6 укладено шлюб (прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 ), що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 12.12.2014р. Серії НОМЕР_3 та в шлюбі народились діти ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України при прийнятті рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 липня 2021 за № 290280, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи встановлені судом обставини справи, надавши оцінку наявним доказам та поясненням в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 липня 2021 за № 290280 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати на ім`я ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та оскільки вимозі про зобов`язання відповідача вчинити певні дії передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача, судовий збір за другу(похідну) вимогу позивача не стягувався, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 липня 2021 за № 290280 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати на ім`я ОСОБА_2 посвідку на постійне проживання

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (код , вул. Преображенська 44, м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра