Справа № 120/3972/22
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

м. Вінниця

23 травня 2022 р. Справа № 120/3972/22

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк М.В., розглянувши матеріали позовної заяви:

за позовом: ОСОБА_1

до: Вінницької обласної ради

про: визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

18.05.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Вінницької обласної ради (далі також відповідач, обласна рада) за вимогами якої позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення 12 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 24 вересня 2021 року № 219 «Про трудові відносини з керівниками підприємств, установ, закладів, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад Вінницької області» в частині призначення головним лікарем Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення 14 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 26 листопада 2021 року № 279 «Про Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи»;

- скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис № 012008729, здійснений державним реєстратором 29 листопада 2021 року про державну реєстрацію змін до відомостей про керівника юридичної особи. Зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що згідно наказу Управління охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації № 7 від 14.02.2002 він переведений на посаду головного лікаря головного експерта Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи (ВОЦ МСЕ) з 14.02.2002.

Втім, 29.11.2021 в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань було внесено записи за № 012008729 про державну реєстрацію змін до відомостей про керівника юридичної особи, а саме: змінено керівника ВОЦ МСЕ ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , а також змінено склад засновників юридичної особи, зокрема замінено засновника державної установи Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи Департамент охорони здоров`я та курортів Вінницької обласної державної адміністрації на Вінницьку обласну раду.

Підставою для вчинення відповідних записів слугували рішення 14 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 26 листопада 2021 року № 279 «Про Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи», у відповідності до якого вирішено прийняти до сфери управління Вінницької обласної ради Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи, затверджено Статут даного центру та доручено його керівнику здійснити всі організаційно-правові заходи щодо державної реєстрації затвердженого Статуту; а також інше рішення 12 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 24 вересня 2021 року № 219, яким призначено керівником Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи ОСОБА_2 на умовах контракту.

Позивач вважає, що наведені вище рішення Вінницької обласної ради є протиправними, позаяк при їх винесенні відповідачем порушено положення Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки повноваження щодо управління Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи Департамент охорони здоров`я та курортів Вінницької обласної державної адміністрації (або новоутворений Департамент охорони здоров`я та реабілітації) у визначеному законом порядку не передавав Вінницькій обласній раді. Тому, на переконання позивача, так як повноважним органом, який здійснює управління Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи жодного наказу про його звільнення з посади головного лікаря головного експерта ВОЦ МСЕ не приймалося, то ОСОБА_1 вважає себе особою, яка на час прийняття обласною радою оскаржуваних рішень була належним керівником ВОЦ МСЕ.

За таких обставин позивач стверджує про порушення відповідачем його трудових прав як керівника установи та прав самої установи внаслідок реалізації оскаржуваних рішень, у зв`язку з чим і звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Визначаючись щодо належності розгляду даної позовної заяви за правилами адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; а також спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 року у справі №822/160/16, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (Постанова Верховного Суду від 04.09.2018 № 826/1934/17).

Зі змісту позовної заяви слідує, що першою позовною вимогою у цій справі є вимога про оскарження позивачем рішення 12 сесії 8 скликання Вінницької обласної ради від 24 вересня 2021 року № 219 «Про трудові відносини з керівниками підприємств, установ, закладів, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад Вінницької області» в частині призначення головним лікарем Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи ОСОБА_2 .

Однак, суд не погоджується із тим, що в даній частині позовні вимоги мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства, а сам спір у цій частині має публічно - правовий характер з огляду на таке.

Так, оскаржуваним рішенням Вінницької обласної ради № 219 від 24.09.2021 призначено ОСОБА_2 на посаду головного лікаря Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи строком на 3 роки з 24 вересня 2021 року по 23 вересня 2024 року на умовах, визначених контрактом.

Тобто, характер даного спору стосується обставин виникнення трудових відносин між Вінницькою обласною радою та ОСОБА_2 щодо призначення останнього на посаду головного лікаря закладу сфери охорони здоров`я. При цьому, у межах цих відносин позивач ОСОБА_1 вважає себе особою (керівником), з якої не були зняті попередні повноваження по керівництву ВОЦ МСЕ.

Отже, об`єктом спірних відносин (навколо чого виник спір) є посада головного лікаря ВОЦ МСЕ (керівника юридичної особи). Відповідно, для набуття спором ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби та здійснення нею службової діяльності.

За визначенням, що міститься у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суд звертає увагу, що з моменту коли позивача ОСОБА_1 згідно наказу Управління охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації № 7 від 14.02.2002 було переведено на посаду головного лікаря ВОЦ МСЕ з 14.02.2002, останній виконував свої трудові обов`язки як керівник закладу охорони здоров`я, посада якої не відноситься до посад публічної служби.

Так само і з часу призначення ОСОБА_2 на посаду головного лікаря ВОЦ МСЕ згідно оскаржуваного рішення № 219 від 24.09.2021, між останнім та обласною радою виникли трудові відносини, охоплені умовами контракту.

Відповідно до п. 15 ч. 3 ст. 3 Закону України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII "Про державну службу" дiя цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.

При цьому, посада головного лікаря ВОЦ МСЕ не відноситься і до посад органів місцевого самоврядування, інших посад в державних органах (установах), які охоплюються поняттям публічної служби в розумінні статті 19 КАС України.

Як зазначено у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 27 лютого 2019 року (справа N 815/6096/17 (К/9901/49528/18), спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, зміст та юридичної природи обставин у справі.

Отже, в даному випадку Вінницька обласна рада приймаючи оскаржуване рішення про призначення ОСОБА_2 на посаду головного лікаря ВОЦ МСЕ виступала не як суб`єкт владних повноважень, а виключно як роботодавець у трудових відносинах, заснованих на положеннях трудового законодавства та умовах контракту. А суть оскарження позивачем такого рішення якраз і зводиться до захисту порушених, на його думку, власних трудових прав як попереднього керівника цього ж закладу охорони здоров`я, з яким до цих пір трудові відносини не були припинені.

Вищевикладені обставини вказують на те, що даний спір виник із трудових відносин, не пов`язаних із проходженням позивачем чи іншою особою ( ОСОБА_2 ) публічної служби, а тому є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду із позовом з метою захисту свого порушеного права, пов`язаного із перебуванням на посаді головного лікаря ВОЦ МСЕ, трудова діяльність на якій не пов`язана з проходженням публічної служби, та відповідач у межах цих відносин приймаючи оскаржуване рішення № 219 від 24.09.2021 в частині призначення іншої особи - ОСОБА_2 на цю ж посаду діяв як власник об`єкта спільної власності територіальних громад (роботодавець), а не як суб`єкт владних повноважень, тому розгляд даного спору у відповідній частині має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Перевіряючи належність розгляду інших заявлених у цій справі позовних вимог в порядку адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Позивач у своєму позові (друга позовна вимога) ставить питання про визнання протиправним та скасування рішення Вінницької обласної ради № 279 від 26.11.2021 «Про Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи».

Так, згідно даного рішення, обласна рада вирішила:

1. Прийняти до сфери управління Вінницької обласної Ради Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи.

2. Затвердити Статут Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи у новій редакції.

3. Доручити керівнику Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи Костенку І.М. здійснити всі організаційно-правові заходи щодо державної реєстрації Статуту викладеного у новій редакції, про що повідомити управління спільної комунальної власності територіальних громад Вінницької області, з наданням копії Статуту в місячний термін.

При цьому, як вбачається з тексту оскарженого рішення, таке прийнято на підставі п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 89 Цивільного кодексу України, статті 57 Господарського кодексу України, рішення 20 сесії обласної Ради 3 скликання від 27 березня 2001 року № 360 «Про нову редакцію рішення 5 сесії обласної ради 3 скликання від 29 квітня 1999 року «Про об`єкти комунальної власності».

В затвердженому цим рішенням обласної ради Статуті ВОЦ МСЕ (в новій редакції), який міститься в загальному доступі на веб-сайті Вінницької обласної ради, визначено, що Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи є закладом охорони здоров`я, який здійснює свою діяльність на території Вінницької області. Центр є об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якого здійснює Вінницька обласна Рада (п. 1.3, 1.4 Статуту). Згідно п. 3.1 Статуту Центр є юридичною особою з дня його державної реєстрації у встановленому законом порядку, наділений цивільною правоздатністю та дієздатністю, користується правом оперативного управління щодо закріпленого за ним майна, веде бухгалтерський облік, укладає угоди з юридичними та фізичними особами, тощо. Центр відповідає за свої зобов`язання коштами, що є в його розпорядженні. Центр не несе зобов`язання держави чи Органу управління майном, а Орган управління майном не відповідає за зобов`язання Центру (п. 3.4 Статуту). В розділі 6 цього Статуту визначено, що управління Центром здійснює Вінницька обласна Рада, а поточне керівництво Центром здійснює керівник, який призначається на посаду та звільняється з посади за рішенням Органу управління майном.

Аналіз положень цього Статуту вказує на те, що наразі Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи є юридичною особою закладом охорони здоров`я, об`єктом права спільної власності територіальних громад області, управління якого здійснюється Вінницькою обласною Радою.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України "Про культуру".

Як зазначено у частинах 4 та 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Тобто, до компетенції обласної ради належить здійснення розпорядчих функцій та прийняття рішень, зокрема, щодо питань пов`язаних із діяльністю підприємств, установ, організацій, які є об`єктами права спільної власності територіальних громад (затвердження Статутів, призначення керівників, прийняття рішень про припинення їх діяльності тощо).

Таким чином, Вінницька обласна рада приймаючи на своїй сесії оскаржуване рішення, яким, зокрема, затвердила Статут Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи у новій редакції, діяла не як суб`єкт владних повноважень, як власник (Орган управління майном) даної юридичної особи.

Аналогічний підхід до застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, у якій суд касаційної інстанції визначаючи юрисдикцію спору виходив із того, що районна рада, розпоряджаючись майном територіальної громади, реалізовувала організаційно-господарську діяльність, а тому оспорювані рішення в цьому випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, а є рішеннями власника (засновника), якими такий власник (засновник) реалізує своє право на створення комунальної установи.

Більше того, у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від власного правового висновку щодо юрисдикційної належності спорів про оскарження рішень міської ради як власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи про створення, реорганізацію чи припинення діяльності такої установи, визначивши, що такі спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних із діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому мають розглядатися за правилами господарського судочинства.

Ураховуючи наведене суд вважає, що спір у цій справі, який стосується, зокрема, оскарження рішення обласної ради про затвердження Статуту Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, а також похідні від цього вимоги про скасування в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запису № 012008729 від 29.11.2021 про державну реєстрацію змін до відомостей про керівника юридичної особи, зміну складу засновників (третя позовна вимога), пов`язаний безпосередньо із діяльністю юридичної особи та її органів управління, а тому не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Спори, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України належать до юрисдикції господарських судів.

Натомість, заявлені у цій справі позовні вимоги які спрямовані як на захист трудових прав позивача, а також вимоги, що стосуються діяльності та управління юридичної особи Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, ОСОБА_1 опосередковує із відсутністю у Вінницької обласної ради повноважень щодо управління Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи. Тобто, в цьому випадку позивач публічно-правовий аспект спірних правовідносин проявляє у відсутності у відповідача компетенції та повноважень приймати до сфери управління Вінницької обласної ради Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи (що по своїй суті стосується п. 1 оскаржуваного рішення обласної ради № 279 від 26.11.2021).

Втім, окремого обґрунтування публічно-правового характеру даного спору з виокремленням здійснених відповідачем публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства при прийняті оскаржуваних рішень із тими функціями, які останній реалізовує як власник (засновник) закладу охорони здоров`я, позовна заява не містить.

Більше того, позивач звертаючись до суду із даним позовом саме як фізична особа (громадянин) у своєму позові чітко не визначає в якій частині оскаржуваних рішень відповідачем порушено його права як фізичної особи, а в якій як керівника юридичної особи чи, можливо, самої юридичної особи - ВОЦ МСЕ, і яким чином такі рішення обласної ради впливають на права ВОЦ МСЕ в цілому, а не на окремих його посадових осіб. Таке розмежування знову ж таки має важливе значення, оскільки стосується правильного визначення характеру спірних правовідносин та, у зв`язку з цим, - юрисдикції спору.

Наведене вказує на те, що у позовній заяві позивач об`єднав у сукупності вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства. А виходячи із тих мотивів, якими обґрунтовується даний позов, окремо виділити із заявлених вимог ту частину спору, де відповідач діє саме як суб`єкт владних повноважень по відношенню до позивача наразі неможливо, оскільки такі дії можуть мати місце лише у спосіб одночасної зміни як предмету так і підстав позову, що процесуальним законодавством не допускається.

Як зазначено у частині 1 статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. При цьому, згідно частини 4 цієї ж статті не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічна правова норма міститься і в частині 6 статті 21 КАС України.

У відповідності до пункту 6 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

Відтак, враховуючи, що позивачем у даній позовні заяві об`єднано позовні вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства, а роз`єднання (виокремлення) цих вимог може мати місце лише шляхом подання нового позову із викладеним в новій редакції змістом позовних вимог, тому суд доходить висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Окрім того, відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду в порядку, встановленому законом. Отже, повернення судом позовної заяви в цьому випадку не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано статтею 5 КАС України).

За правилами, передбаченими частинами п`ятою та шостою статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 19, 21, 169, 172, 248, 256 КАС України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вінницької обласної ради про визнання протиправними та скасування рішень разом з доданими до неї матеріалами повернути позивачеві.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановляння.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович