Справа № 360/1415/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року справа №360/1415/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 360/1415/21 (головуючий І інстанції К.О. Пляшкова) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

-визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 30 діб та додаткової відпустки за 2020 рік у кількості 15 діб;

-зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 30 діб та додаткової відпустки за 2020 рік у кількості 15 діб;

-зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік у кількості 30 діб та додаткової відпустки за 2020 рік у кількості 15 діб за період часу з 27 лютого 2021 до моменту здійснення повного розрахунку на підставі статті 116 та частини першої статті 117 КЗпП України;

-стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1200000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що станом на день звільнення зі служби в поліції, що відбулося 26 лютого 2021 року, з нею не було проведено повний розрахунок - не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки за 2020 рік у кількості 30 та 15 діб відповідно.

Зазначену компенсацію відповідачем не виплачено до теперішнього часу, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Також відповідач відповідно до ст.ст. 116,117 КЗпП повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені.

Зазначеної бездіяльністю відповідача позивачу спричинено моральну шкоду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 30 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 30 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік та 15 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2021 року по 26 серпня 2021 року в сумі 3000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач звернулися з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Позивач просила скасувати рішення, прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, без врахування приписів ст.117 КЗпП України.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивач зазначала страждання та приниження, тому їй спричинена моральна шкода.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

Відповідач просив скасувати рішення, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Законом України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону лише за невикористану в році звільнення відпустку.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є передчасними.

Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП відсутні.

Крім того, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен здійснюватися з врахуванням майнових втрат у розмірі 18,1 грн.

Враховуючи дистанційний режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Позивач з 2016 року має статус учасника бойових дій (арк. спр. 13-15).

ОСОБА_1 у період з 07 серпня 2020 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року по 26 лютого 2021 року в Національній поліції України, з 26 лютого 2021 року звільнена зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу), з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 20 років 06 місяців 19 днів, у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги): 06 років 08 місяців 04 дні, з виплатою одноразової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає: 20 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 04 діб та за 50 днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, встановивши відсоток премії за лютий 2021 року 35,9 % (арк. спр. 16, 17, 48, 49, 51).

Позивач витяг з наказу ГУНП в Луганській області про звільнення від 22 лютого 2021 року № 101 о/с отримала 26 лютого 2021 року (арк. спр. 50).

Згідно з довідкою Відділу поліції № 3 Сєвєродонецького районного управління поліції ГУНП в Луганській області від 15 квітня 2021 року № 15365/111/35-2021 ОСОБА_1 за час служби в Національній поліції України у 2020 році мала право згідно з частинами першою, третьою статті 92 Закону України «Про національну поліцію» на щорічну чергову оплачувану відпустку за 2020 рік тривалістю 30 діб та щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік тривалістю 15 діб. Зазначені відпустки позивачу не надавались. З приводу компенсації за невикористані дні відпустки позивач не зверталась (арк. спр. 52).

Позивач звернулася до начальника ГУНП в Луганській області з рапортом від 15 грудня 2020 року за виплатою грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, про розгляд якого отримала лист ГУНП в Луганській області від 31 грудня 2021 року № 8211/111/19/05-2020 з повідомленням, що в рапорті відсутня інформація про рік, за який необхідно виплатити грошову компенсацію невикористаних відпусток. Інформовано, що невикористана чергова та додаткова відпустки за 2020 рік можуть бути надані після відпустки по вагітності та пологам з 14 січня 2021 року до надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років (арк. спр. 19, 20).

Також позивач зверталася до відповідача за виплатою грошової компенсації всіх видів невикористаних нею під час проходження служби в НПУ відпусток із рапортом від 17 лютого 2021 року (арк. спр. 21).

Позивачем отримано лист ГУНП в Луганській області від 04 березня 2021 року № 359/111/22-2021, яким повідомлено, що за інформацією, наданою управлінням кадрового забезпечення, ОСОБА_1 не використані відпустки у кількості 30 діб основної відпустки, 15 діб додаткової відпустки за 2020 рік та додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, за 2021 рік у кількості 14 днів, які відповідно до вимог чинного законодавства не підлягають компенсації (арк. спр. 23).

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Оскільки в день звільнення позивача зі служби в поліції їй не виплачено грошову компенсацію за невикористану в 2020 році щорічну основну та додаткову відпустки, тому відповідач, з огляду на положення ст.ст.116,117 КЗпП України повинен виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні, розмір якого, виходячи з компенсаційного характеру заходів відповідальності, принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції визначив у розмірі 3000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди відповідачем.

Оцінка суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону).

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1ст. 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині 1 ст. 83 КЗпП України.

Закон № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Частинами 1-4 ст. 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8-11 ст. 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1 та 2 ст. 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку № 260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Так, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 ст. 93 Закону № 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Так, відповідно до частини 1ст. 24 Закону № 504/96-ВРі частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Така правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі № 320/3843/20.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що доводи відповідача, що компенсація за невикористану відпустку поліцейському виплачується у випадку її невикористання лише у році звільнення, так як грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена для поліцейських є необґрунтованими.

Так, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що позивач при звільненні зі служби в поліції мала право на отримання грошової компенсації за невикористані частини щорічної чергової відпустки за 2020 рік тривалістю 30 діб та щорічної додаткової відпустки за 2020 рік тривалістю 15 діб. Однак відповідачем протиправно не виплачено позивачу таку грошову компенсацію за вказані відпустки при звільненні.

Таким чином, оскільки відповідач своєю протиправною бездіяльністю позбавляє позивача на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні зі служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнати протиправною таку бездіяльність та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за 2020 рік тривалістю 30 діб та щорічної додаткової відпустки за 2020 рік тривалістю 15 діб.

Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що відповідно до приписів статтей 116,117 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.

Зазначене спростовує доводи відповідача, що за відсутності спору при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум підстави для застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП відсутні.

Оскільки при звільненні позивача відповідач не здійснив повного з нею розрахунку, тому ОСОБА_1 має право на виплату їй середнього заробітку (середнього грошового утримання) за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Тому є неприйнятними доводи апелянта, що вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні передчасна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата(…)

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На підставі абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення є Порядок № 260, абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ якого, серед іншого, визначено, що одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні здійснюється з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії.

Зазначені приписи Порядку №100 та Порядку №260 спростовують доводи відповідача, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен здійснюватися з врахуванням майнових втрат.

Період затримки розрахунку з позивачем при звільненні складає з 27 лютого 2021 року (наступний день після звільнення зі служби) по 26 серпня 2021 року (день прийняття судом першої інстанції рішення по справі) всього 181 день.

Як свідчать матеріали справи довідка про доходи ОСОБА_1 від 16.04.2021 року №463/111/22-2021 грошове забезпечення позивача за 2 повні місяці роботи перед звільненням становило: за грудень 2020 року 13638.71 грн., за січень 2021 року 13638,71 грн, всього 27277,42 грн.

Кількість календарних днів у грудні 2020 року та у січні 2021 року становить 62 дні (31+31)

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 439,96 грн. (27277,42 грн/ 62 день)

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні складає 79632,76 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення 439,96 грн. х 181 днів затримки).

Однак, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.»

Висновки Верховного Суду обов`язкові для врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.

Розмір грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки позивача у кількості 30 діб та 15 дііб щорічної додаткової відпустки за 2020 рік становить 19798,20 грн (439,96 грн. х 45 діб)

Як свідчить довідка від 08.07.2021 року №808/111/22-2021 відповідачем при звільненні позивачу сплачено 39601,80 грн.

При цьому, відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума грошової компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 19798,20 грн.

Таким чином, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 59400 грн (39601,80 грн +19798,20 грн)

Частка суми грошової компенсації за невикористані дні відпусток становить 33,33% (19798,20 грн Х 100% : 59400 грн)

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку становить: 79632,76 грн, отже 33,33 % від цієї суми - 26541,60 грн.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку в розмірі 26541,60 грн.

Таким чином, суд погоджується з доводами апелянта - позивача, що судом першої інстанції в своєму рішенні неправильно застосовано принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, у тому числі у постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі № 750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 квітня 2019 року в справі № 818/1429/17, від 27 червня 2019 року в справі № 825/1030/17, від 12 листопада 2019 року в справі № 818/1393/17, від 18 листопада 2019 року в справі № 820/5044/18, від 28 листопада 2019 року в справі № 826/27549/15, від 28 лютого 2020 року в справі № 804/2593/17, від 18 червня 2020 року в справі № 339/183/16-а, від 02 вересня 2020 року в справі № 1340/4056/18, від 24 вересня 2020 року в справі № 1.380.2019.001368, від 18 лютого 2021 року в справі № 420/7423/19 та від 25 березня 2021 року в справі № 520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру (завдання моральної шкоди), вчинення відповідачем дій, якими могли бути спричинені моральні страждання, тому відсутні підстави для задоволення цієї частини позовних вимог.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В межах доводів апеляційної скарги позивача суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З підстав, визначених в мотивувальній частині цієї постанови апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Підлягає стягненню на користь позивача відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати по справі сплата судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 490, 55 грн..

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 360/1415/21 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 360/1415/21 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 360/1415/21 змінити.

В абзаці четвертому резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 360/1415/21 слова та цифри « в сумі 3000,00 грн (три тисячі гривень)» замінити словами та цифрами « в розмірі 26541 (двадцять шість тисяч п`ятсот сорок одна) гривня 60 копійок»

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 360/1415/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Головного управління Національної поліції в Луганській області () за рахунок бюджетних асигнувань судові втрати в розмірі 490 (чотириста дев`яносто) грн 55 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 23 травня 2022 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 23 травня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.А. Блохін

І.В. Геращенко