Справа № 140/1245/22
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року ЛуцькСправа № 140/1245/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сороки Ю.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №02-22 від 13.01.2022 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у розумінні пункту 13 частини першої статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивач відповідає умовам для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може повертатися до неї, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з тим, що може стати жертвою подальших переслідувань. При цьому зазначає, що влада Ісламської Республіки Афганістан не здатна забезпечити захист позивачеві від систематичного порушення прав людини, переслідування та жорстокого ставлення.

Стверджує, що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності позивача вимогам Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, однак відповідачем було прийнято рішення №02-22 від 13.01.2022 року, на підставі якого Державною міграційною службою України відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що відповідачем порушеного його права, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2022 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 23.05.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У відзиві на позовну заяву від 15.02.2022 №0701.6-769/0701.6.2-22 представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Відповідач вважає, що позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

Факти, на які посилається позивач, зокрема небажання позивача повертатись до країни походження, не є підставою для визнання його біженцем, так як матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача.

З врахуванням зазначеного, відповідач вважає, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, тому в задоволенні позову просить відмовити повністю.

У відповіді на відзив від 18.02.2022 позивач вважає твердження відповідача, які вказані у відзиві, що побоювання позивача зазнати переслідування у разі повернення до Афганістану с необгрунтованими, а будь-яка небезпека у країні походження для позивача відсутня не відповідають реальній дійсності.

Зазначив, що йому буде загрожувати небезпека його життю у разі повернення до країни громадянської належності у зв`язку із поваленням уряду Талібаном. Попри те, що відповідач наводить інформацію про можливість повернений до Афганістану, таке повернення мас бути добровільним, у додаток УВКБ ООН підкреслює про необхідний подальший захист та допомоги таким особам.

Звертає увагу на те, то позивач дав чітко знати, то не бажає повернутися назад до Афганістану. Хоча рівень невибіркового насильства зменшився, а гуманітарний доступ до багатьох частин країни покращилися, умови в Афганістані залишаються вкрай непередбачуваними, з широко поширеною занепокоєністю щодо цілеспрямованого насильства та порушення прав людини.

У зв`язку із чим, просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи №2021LT0029 встановлено, що 22.09.2021 позивач громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подав до ДМС України заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління ДМСУ у Волинській області від 12.10.2021 №104 Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятим на підставі висновку від 11.09.2019, вирішено приступити до оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління ДМСУ у Волинській області від 10.12.2021 №130 Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістан ОСОБА_2 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до 12.01.2022.

13.01.2022 ДМС України прийняла рішення №02-22 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управління ДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 27.01.2022 №7 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої, тринадцятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Згідно із пунктом 5.1 розділу V Розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649), після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви. Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону. У разі залучення перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;

в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18);

г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18);

ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19);

д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;

е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди. Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

є) формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.5 розділу VІ Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Правил № 649 у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається із висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2021, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення ДМС України від 13.01.2022 №02-22, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

При розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач ДМС України та третя особа Управління ДМС України у Волинській області дотримали встановлену процедуру розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, провівши співбесіди, оформлені протоколами від 27.09.2021, від 25.10.2021, всебічно вивчивши та оцінивши документи та матеріали, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином Афганістану, що підтверджується паспортним документом ( НОМЕР_1 ). Має вищу освіту. В країні громадянської належності проживав разом зі своїм батьком в м. Кабул. Під час проживання в Афганістані, працював неофіційно помічником гінеколога та здійснював переклад. У країні постійного проживання залишився батько. Дві сестри та брат легально проживають в Туреччині. Сестри працюють лікарями, а брат завершує навчання. Життя в Туреччині для них безпечне.

Під час співбесіди заявник повідомляв, що виготовляв терміновий паспорт в грудні 2017 року, за п`ять днів, бо йому треба було виїхати з країни. В подальшому, 04 січня 2018 року заявник виїхав до Індії щоб виготовити візу для навчання, але отримав відмову. 27 лютого 2018 року безперешкодно повернувся до Афганістану.

19 березня 2018 року заявник вирушив до Пакистану з тією ж метою і через деякий час без проблем повернувся додому.

16 квітня 2018 року ОСОБА_2 прибув в Україну з метою навчання. Упродовж цього часу жодних проблем у заявника з талібами не виникало.

З матеріалів особової справи вбачається, що І5.05.2018 року ОСОБА_2 прибув на територію України легально авіаційним сполученням (аеропорт Жуляни) з метою навчання. Звідти заявник відразу поїхав до м. Київ, де був зарахований на навчання до університету «КРОК» та документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 .

Через вісім місяців шукач захисту був відрахований від навчального несвоєчасну оплату та став перебувати на території України подальшому, за порадою друга, він поїхав у м. Дніпро, де прожив близько року і працював в Інтернет мережі.

Далі заявник переїхав до м. Львів, де прожив 6-7 місяців, познайомившись з громадянкою України ОСОБА_3 , прийняв рішення переїхати на проживання до неї в м. Луцьк.

Зі змісту заяви вбачається, що під час спільного проживання, впродовж 8 місяців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не можуть укласти шлюб через відсутність у заявника належних документів і це стало однією з причин звернення за захистом 22.09.2021.

Увесь цей час ОСОБА_2 перебував на території України нелегально. Протягом цього часу неодноразово змінював місце проживання з Києва на Дніпро, з Дніпра на Львів, з Львова на Луцьк. У жодному зі згаданих міст за захистом не звертався.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявою може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотиви звернення із вище згаданою заявою можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації, уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту.

Отже, враховуючи вище зазначене, суд вважає, що у відповідача були обґрунтовані підстави вважати, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю заявника і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребую у легалізації на території України.

Крім того, під час співбесіди 27.09.2021 ОСОБА_2 стверджував, що не хотів навчатися на лікаря, вибрав інший напрямок - економіку. Проте, з усіх видів робіт обрав нелегальний спосіб заробляння грошей, а саме - помічник гінеколога. Не повідомив що саме входило в коло його обов`язків. Водночас, заявник не володіє медичними термінами, що стосуються основного виду діяльності клініки.

Також, під час співбесіди шукач захисту стверджував, що йому особисто ніхто не погрожував. Батько місце проживання не змінював і йому теж ніхто не погрожує, лише кілька разів запитували про місце перебування заявника. Відсутні твердження щодо розшуку заявника. А також, заявник не зміг логічно впорядковано пояснити, чому його має розшукувати Талібан, який прийшов до влади в Афганістані, зокрема у м. Кабул в 2021 році, якщо клініка як така перестала існувати ще три роки тому. Та й заявник залишив територію країни громадянської належності 3 роки тому.

Суд, з огляду на встановлені обставини та наявні в особовій справі документи, погоджується із доводами відповідача та третьої особи про те, що твердження заявника щодо загрози його життю у разі повернення до Афганістану, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Афганістану немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань; має місце невідповідність задекларованого наміру отримати статус біженця з огляду на незаконне знаходження в Україні протягом 3 місяців та не звернення за захистом.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 13.01.2022 №02-22 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. При цьому, відповідачем та третьою особою були належним чином проаналізовані всі подані відомості про особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 10 Закону №3671-VI, у зв`язку з тим, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених вище підстав, у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державна міграційна служба України, адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України у Волинській області, адреса: 43000, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4.

Суддя Ю.Ю. Сорока