Справа № 129/132/17
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 129/132/17 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М.П.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

20 травня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом Заступника військового прокурора Дарницького гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків,

В С Т А Н О В И В :
в січні 2017 року Заступник військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) кошти у сумі 317 833,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, ввівши в оману командування військової частини, перевищуючи наданні службові повноваження, включив суму, необхідну для виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, для виплати військовослужбовцям премії, які відповідно до окремого доручення Міністра оборони України № 25381/з від 16.12.2015 року можливо було виплатити лише у 2015 році, яка нарахована за рахунок загального фонду 2016 року, заподіявши зазначеними протиправними діяннями істотну шкоду державі на суму 1586627,39 грн., з яких не відшкодованими залишились 317833,20 грн. Вказані обставини встановленні вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року, який набрав законної сили та згідно якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 426-1 КК України.

Відповідно до ухвали Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ від 13.07.2021 року, справу заступника військового прокурора Дарницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, передано до Вінницького окружного адміністративного суду як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.10.2021 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 (Польова пошта НОМЕР_2 ) кошти у сумі 317 833,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08.10.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення невірно застосував положення ст.23 Закону України "Про прокуратуру" та у порушення норм ч.5 ст.242 КАС України не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, чим порушив норми матеріального права. На підтвердження підстав для представництва у суді прокурору необхідно було дотриматись порядку, передбаченого ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", тобто попередньо, до звернення до суду, повідомити про це Міністерство оборони України.

Також апелянт посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів, які підтверджують суму невідшкодованих збитків.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст.366, ч. 1 ст. 426-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки із позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язанні з фінансово-економічною службою у Збройних Силах України на строк один рік та звільнено від відбування покарання із встановленням іспитового строку два роки.

Вироком встановлено, що ОСОБА_1 , будучи військовою службовою особою, порушуючи норми права, при цьому діючи умисно, 11.01.2016, перебуваючи в приміщенні штабу військової частини польова пошта НОМЕР_2 , ввівши в оману командування військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо наявності залишку на рахунку військової частини грошових коштів для заохочення грошовою премією кращих військовослужбовців за підсумками 2015 року, підготував на ім`я начальника фінансово-економічного управління командування Сухопутних військ Збройних Сил України за своїм підписом та підписом командира військової частини, заявку щодо необхідності профінансувати військову частину польова пошта НОМЕР_2 для повної виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за січень 2016 року.

Перевищуючи надані ОСОБА_1 службові повноваження, в порушення вимог чинного бюджетного законодавства, включив у суму, необхідну для виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, грошові кошти для виплати військовослужбовцям премії, яку відповідно до окремого доручення Міністерства оборони України № 25381/з від 16.12.2015 року можливо було виплатити лишу у 2015 році, оскільки така була нарахована за рахунок загального фонду 2016 року. При цьому, заподіявши державі матеріальну шкоду в сумі 1586627,39 грн.

Відповідно до довідки військової частини польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 29.11.2016 року № 2946 станом на 25.11.2016 року заподіянні ОСОБА_1 державі збитки в сумі 1268794,19 грн. є відшкодованими, однак збитки в сумі 317833,20 грн., залишились не відшкодованими.

Вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року набрав законної сили 16.10.2016 року.

З огляду на те, що Міністерство оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) з вересня 2016 року та по січень 2017 року із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди державі не звернулися, враховуючи завданні державі збитки, заступник військового прокурора Дарницького гарнізону 16.01.20017 року звернувся із цивільним позовом у Гайсинський районний суд Вінницької області.

09.04.2021 рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області позов задоволено, визнано стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду заподіяну в наслідок вчинення злочину в сумі 317833,20 грн.

Відповідачем оскаржено вказане рішення до Вінницького апеляційного суду, яке постановою від 29.06.2021 скасовано, а провадження у справі закрито з підстав підсудності даної категорії справ адміністративному суду.

Вінницький окружний адміністративний суд приймаючи оскаржуване рішення, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, дійшов висновку, що позовну заяву подано уповноваженою особою, а розмір не відшкодованої суми завданої відповідачем шкоди підтверджується належними доказами.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову та враховує наступне.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Свої вимоги скаржник мотивує тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення невірно застосував положення ст.23 Закону України "Про прокуратуру" та у порушення норм ч.5 ст.242 КАС України не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, чим порушив норми матеріального права.

Вирішуючи питання про обґрунтованість апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Відтак, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За змістом частин третьої і четвертої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", положення частини третьої якої передбачають, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з абз. 1-3 ч. 4 цієї статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Також колегія суддів враховує висновок про застосування норма права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, відповідно до якого бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту ( зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції врахував вказану позицію Великої Палати Верховного Суду.

Водночас колегія суддів зазначає, що підстави для представництва прокурором інтересів держави повинні існувати на час звернення до суду і повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи. Самого лише твердження прокурора про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для відкриття провадження у справі недостатньо.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 263/2038/16-а, від 03.02.2021 у справі № 806/1326/17, від 28.04.2021 у справі №160/13338/20.

Встановлено, що Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 тривалий час не вживали заходів щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів у судовому порядку на захист порушених інтересів держави з підстав завданої матеріальної шкоди, що розцінено військовим прокурором як неналежне виконання ними своїх повноважень.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, Військовою прокуратурою Дарницького гарнізону, у відповідності до ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», було проінформовано Міністерство оборони України та військову частину НОМЕР_1 про підготовку та пред`явлення до Гайсинського районного суду Вінницької області цивільного позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 матеріальних збитків в сумі 317 833,2 грн., які були завдані військовослужбовцем військовій частині НОМЕР_1 .

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, про наявність підстав для судового захисту інтересів держави внаслідок завдання шкоди, а також про те, що судовий захист інтересів держави буде здійснено прокурором, Міністрство оборони України та Військову частину НОМЕР_1 повідомлено письмово.

Однак, з урахуванням того, що Міністерство оборони України та військова частина НОМЕР_1 самостійно не зверталися до суду з позовом до ОСОБА_1 , суд вважає, що вказані суб`єкт владних повноважень неналежно виконують свої повноваження щодо відшкодування шкоди, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно зі статтями 26 та 27 Закону України від 24.03.1999 №548-XIV "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" (далі - Статут внутрішньої служби Збройних Сил України) військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Проходження військової служби в Збройних Силах України врегульовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Як зазначалось вище, згідно зі статтею 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначено ЗУ "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Приписами частини 1-4 статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

В силу пункту 1 частини 1 статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Статтею 8 вказаного Закону визначено підстави та порядок проведення службового розслідування за фактом виявлення завданої шкоди.

Відповідно до частини 6-7 статті 8 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що для вирішення питання про відшкодування завданої шкоди у судовому порядку необхідним є факт відмови винної особи від її добровільного відшкодування.

Як встановлено вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року, ОСОБА_1 завдав матеріальну шкоду державі на загальну суму 1586627,39 грн., з яких повернуто 1268794,19 грн., а збитки в сумі 317833,20 грн. залишились не відшкодованими.

Більше того, у вказаному вироку, ОСОБА_1 свою вину в скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 426-1 КК України визнав та повністю підтвердив фабулу обвинувачення.

Після винесеного вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15.09.2016 року ОСОБА_1 не відшкодовано завданні державі збитки.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач був ознайомлений із фактом притягнення його до матеріальної відповідальності, однак добровільно не відшкодував суму завданої шкоди у повному обсязі.

Доводи апелянта про відсутність достовірних доказів, які підтверджують суму невідшкодованих збитків, колегія суддів відхиляє, оскільки невідшкодовані ОСОБА_1 збитки в сумі 317833,20 грн. підтверджуються довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 29.11.216 №2946.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2.статті 73 КАС України).

Приписами частини 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позивачем доведена правомірність та обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину у розмірі 317833,20 грн., натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та доказів добровільної сплати зазначеної суми заборгованості на момент розгляду справи, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.