Справа № 420/3542/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3542/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС в Одеській області № 24 від 07.02.22 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не може повернутися до країни походження - Алжиру через побоювання за своє життя та здоров`я, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», згідно якої не може нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Відповідачем не досліджено інформацію по країні походження, що свідчить про формальний підхід до розгляду справи.

Ухвалою судді від 21.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.05.2022 до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця або додаткового захисту, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Алжир, пр. Тізі-Узу, м. Дра Бен Хедда, є громадянином Алжиру, за національністю алжирець, етнічна група бербери; за віросповіданням мусульманін-суніт; неодружений.

ОСОБА_1 вибув із Алжиру 17.03.2021 авіарейсом Алжир (Алжир) Доха (Катар) Бориспіль (Україна). На територію України потрапив легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та візи типу Д серії Y04886458.

18.01.2022 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту, в обґрунтуванні якої зазначив, що він належить до групи берберів, через що не має права працювати, навчатися та жити спокійним життям в Алжирі. Також він бажає перебувати на території України легально.

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 18.01.2022, тобто через 10 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України.

За результатами розгляду заяви позивача та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, наказом ГУ ДМС в Одеській області № 24 від 07.02.22 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із чим, позивачем подано даний адміністративний позов.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

На момент звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що на території Алжиру залишилися проживати усі члени сім`ї: батько, матір, троє братів та троє сестер.

Згідно матеріалів заяви, анкети та протоколів співбесід були виявлені суттєві розбіжності та протиріччя, які вказують на неправдоподібність наданої інформації щодо переслідування у країні громадянської належності. Під час звернення за міжнародним захистом не були надані жодні підтверджуючі особу документи та документальні докази власного переслідування у випадку повернення до Алжиру.

Так. твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, фігурант не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Алжиру.

Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування шукач захисту надавав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених: п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні.

За матеріалами особової справи відсутні обґрунтовані факти переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Разом з тим, позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Відповідно до проаналізованої інформації, ані шукач захисту, ані його близькі родичі не були офіційними членами жодних політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій, як у країні громадянської належності так і поза її межами.

Також відсутні факти переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними ознаками визначення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відразу по прибуттю шукач захисту не планував звертатися за міжнародним захистом в Україні, що додатково свідчить про те, що він покинув Алжир лише з однією метою - навчання та жодним чином не цікавився про обставини набуття міжнародного захисту в Україні. Водночас, ОСОБА_1 протягом періоду з 19.08.2021 до 02.12.2021 перебував у державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та ОБГ, які незаконно перебувають і Україні», що свідчить про свідоме порушення особою Законів України. Разом з тим, шукач захисту чітко повідомив, що у випадку документування його посвідкою на тимчасове проживання, він не планував свого звернення зі міжнародним захистом на території України.

За наявними відомостями про осіб, які перетнули державний кордон підсистеми «Аркан» було встановлено, що ОСОБА_1 20.03.2021 безперешкодно перетнув кордон України за паспортним документом ті українською візою серії НОМЕР_2 , яку отримав при Посольстві України в Алжирській Народній Демократичній Республіці. Елемент легального виїзду особи з Алжиру до України з використанням паспортного документу для виїзду за кордон серії та безперешкодного отримання української візи в дипломатичному представництві вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади країни громадянської належності та можливість безперешкодного повернення до Алжиру. Будь-яких проблем з перетинанням кордонів у нього не виникало, враховуючи безперешкодне отримання візи та виїзд. Також територіальним підрозділом ДМС був отриманий лист щодо факту видачі візи, а саме запрошення на навчання серії видане 26.11.2020, дійсне до 26.05.2021 року, за яким позивач запрошувався на навчання до приватного закладу вищої освіти «Академія кіно та нових медіа».

Позивач не відмовляється від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки він безперешкодно оформив на території країни громадянської належності в м. Дра Бен Хедда паспортний документ серії НОМЕР_1 (дата видачі 01.11.2017 року, дійсний до 31.10.2027 року), що додатково свідчить про відсутність жодних проблем та дискримінації під час звернення до державних установ країни громадянської належності та повну можливість реалізації своїх прав та свобод як громадянина Алжиру. Зазначена обставина вказує на те, що особа не потребує міжнародного захисту, оскільки вона продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, не має потреби для відмови у користуванні подібним захистом.

За матеріалами особової справи відсутня інформація з приводу будь-яких переслідувань на адресу позивача з боку державних або недержавних суб`єктів на території Алжиру. Так, ані заявника, ані членів його родини ніколи не затримували та не заарештовували у країні громадянської належності, не викрадали, ані заявник, ані його близькі родичі не скоювали злочин в країні громадської належності або інших країнах Африки, не були засудженими в судовому порядку, немає стосовно особи та його рідних вироку суду в Алжирі, що додатково свідчить про відсутність обґрунтованих причин неможливості повернення.

Стосовно ситуації з близькими родичами, то на території ОСОБА_2 , залишилися проживати всі близькі родичів позивача, а саме батько, матір, троє братів та сестер залишились проживати у регіоні постійного місця проживання у АДРЕСА_1 . Варто зазначити, що батько є пенсіонером, натомість працює на молочному заводі у м. Дра Бен Хедда, то брат ОСОБА_3 працює поваром у ресторані, а інший Арабі - займається ремонтами у сфері будівництва. Щодо сестер, то ОСОБА_4 працює у комп`ютерних мережах, а Разіка в аптеці. Батьки мають у власності приватний чотирьохповерховий будинок, три автомобілі та цілком середній рівень життя, що свідчить про наявність засовів для існування та адаптації у випадку повернення. Разом з тим, позивач був повністю забезпечений базовими потребами та комунікаціями у м. Дра Бен Хедда. Варто зауважити, що близькі родичі не змінювали місце свого постійного проживання після виїзду особи з ОСОБА_2 , крім того вони не планують виїхати із ОСОБА_2 , що свідчить про задоволення рівня свого життя.

Враховуючи рівень належного економічного, соціального життя як позивача, так і його близьких родичів в Алжирі, встановлено, що твердження позивача непослідовні та нелогічні, інформація, яку особа надала в ході співбесід та за матеріалами його заяви не містить дійсних документальних доказів.

Усні твердження особи з приводу того, що його можуть арештувати через те, що він раніше приймав участь у мітингах та демонстраціях на території Алжиру не приймаються. Добровільна періодична участь позивача на мітингах та демонстраціях в Алжирі не вважаються переслідуваннями за політичні погляди, або формою дискримінації, про які було сказано під час проведення інтерв`ю та спростовуються, приймаючи усні твердження особи щодо відсутності будь-яких проблем наступного дня після демонстрацій та продовження проживання у звичному ритмі, темпі буденного життя після проведення відповідних мітингів та демонстрацій у країні громадянської належності. Варто зауважити, що всі інші близькі родичі шукача захисту, а саме: батько, матір, брат та сестри не приймали участі в мітингах на території Алжиру.

За матеріалами особової справи спостерігається, що основоположні права та свободи позивача порушені не були, а відповідно до Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013 клопотання з приводу міжнародного захисту найчастіше пов`язані із дискримінацією. Хоча дискримінація заборонена міжнародним законодавством з прав людини, далеко не всяка дискримінація досягає рівня, достатнього для надання особі статусу біженця.

Позивач не був жодним чином обмежений в отриманні освіти, медичної допомоги, працевлаштуванні, сповідуванні власної релігії, свободі слова, вільному пересуванні у країні громадянської належності, що додатково підтверджує відсутність будь-якої дискримінації щодо нього на території країни громадянської належності та передбачає можливість добровільного повернення до ОСОБА_5 безперешкодно відвідував державні, комунальні, медичні та заклади освіти; під час перебування у країні. Усні твердження особи з приводу того, що його право на працевлаштування та на освіту були порушені в Алжирі, не приймаються територіальним підрозділом ДМС, через наступне.

Позивач повідомив, що він не мав змоги навчатися на мові берберів у школі, разом з тим, надалі під час інтерв`ю повідомив, що державними мовами в Алжирі є арабська та французька, крім того він мав можливість вивчати мову берберів два рази на тиждень у школі, що свідчить про відсутність порушення його права на освіту.

При цьому, позивач чітко повідомив, що мав можливість отримати вищу освіту на території Алжиру та інших країн Африки, але через власне небажання навчатися в арабських країнах не захотів скористатися можливістю. За усними твердженнями особи, права берберів закріплені у Конституції Алжиру, що свідчить про законодавче їхнє закріплення. ОСОБА_1 вільно володіє арабською, вміє як писати так і читати. Крім того, уся родина шукана захисту складається з берберів.

Щодо порушення права на працевлаштування, то варто зауважити, що батько офіційно працює технологом на молочному заводі, двоє інших братів також працюють, що свідчить про те, що приналежність до берберів не заважає їм знайти роботу та користуватися своїми правами в Алжирі.

За актуальною інформацією по країні походження, посадові особи вживають поступових зусиль для задоволення культурних потреб громади амазигів. Тамазайт, берберська мова, були названі національними мовами у 1995 році та знову у 2002 році; це дозволило офіційно викладати мову в школах, що обслуговують райони амазигів. Разом з тим, шукач захисту повідомив про порушення права на свободу слова всього населення Алжиру, адже люди не можуть просто виражати свої думки про діючу владу, разом з тим, він періодично приймав участь у мітингах в країні.

Позивач мав належний рівень життя під час проживання в Алжирі, про що, зокрема, свідчать наступні факти: заявник та його близькі родичі ніколи не займалися активною політичною діяльністю, не були офіційними членами політичних партій Алжиру, не належать до релігійної меншості, мали можливість вільного переміщення країною під час проживання та звернення до державних органів. До позивача не застосовувалися заколи фізичного впливу в країні громадянської належності, не порушувалися його права під час проживання, що додатково означає необґрунтованість побоювань зазнати переслідувань у разі добровільного повернення до Алжиру.

З огляду на вищезазначене, вбачається, що виїзд позивача з Алжиру до України та звернення до територіального підрозділу ДМС обумовлені суто особистими мотивами, серед яких головним було навчання, а наразі - потреба у легалізації та бажання легалізуватись за кордоном, що додатково вказує на відсутність будь-яких погроз або переслідувань в Алжирі.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Алжиру, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання заявника біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», - через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Безпекова ситуація у м. Дра Бен Хедда, за словами заявника є цілком контрольованою та стабільною. На території Алжиру відсутні будь-які військові дії.

За аналізом матеріалів особової справи, виїзд позивача за межі Алжиру не носив характер втечі від переслідування, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньої загрози. У позивача та його близьких родичів не виникало жодних проблем із представниками органів державної влади на території країни громадянської належності. Позивача ніхто не переслідує наразі в Алжирі, та у випадку його повернення на його адресу будуть відсутні будь-які погрози або переслідування, що свідчить про відсутність будь-яких причин щодо неможливостей добровільного повернення. ОСОБА_1 не перебував та не перебуває в офіційному розшуку на території Алжиру.

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану інформацію по країні громадянської належності, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в Алжирі, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання.

Натомість позивач повідомив, що не має наміру повертатися до Алжиру, через відсутність такого бажання, просто повідомив, що не бажає і все. Позивач назвав відсутність роботи, свободи слова, що діють на психічний стан і вбивають усі його бажання добровільного повернення. Позивач неодноразово повідомляв, що в Алжирі є складним життя не тільки для берберів, а для усіх верств населення, дороге життя, високі ціни на продукти, дохід невеликий, що свідчить про економічний характер проблеми а не інші та особисті проблеми або дискримінації на адресу особи. Бухарі Лунис чітко зазначив, що складна соціально-політична ситуація Алжиру є однією з причин неможливостей добровільного повернення до країни громадянської належності .

Соціально-політична ситуація, яка виникла на території Алжиру не слугує автоматичною підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, а усні твердження фігуранта з приводу не підтримання нинішньої політики Алжиру щодо того, що влада не є гарною, люди не мають необхідних прав, у 2022 році люди стоять в чергах за хлібом та олією є занадто загальними, без наданих конкретних прикладів.

За інформацією, викладеною на офіційному сайті Міністерства закордонних справ України, загальна безпекова ситуація в Алжирі є цілком контрольованою завдяки соціальним та політичним заходам, що здійснюються алжирським урядом, відійшли в минуле масові терористичні акти, що зумовили формування іміджу країни, як небезпечної держави. Разом з тим, Алжир приділяє особливу премію політиці дерадикалізації шляхом гасіння насильницького екстремізму та займає сьоме місце в рейтингах 2016 і 2017 років найбезпечніших країн світу, що визначається індексом Галлана.

З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Алжиру. Також, під час проведення співбесід, позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, переконливих усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Алжиру. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля.

Усні твердження особи з приводу суттєвого погіршення політичної ситуації в Алжирі протягом 2021-2022 року: відбуваються демонстрації, у результаті яких арештовують людей, багато заводів закриті, держава не підтримує сільськогосподарський сектор, багато земель є необробленими, інфляція, народ бідує, не повною мірою відповідає дійсності та не має жодного відношення до історії переслідування в Алжирі. Варто зазначити, що згідно актуальної інформації про країні Алжир, міністр зв`язку ОСОБА_6 підкреслив, що уряд схвалить діалог, «заснований на національних цінностях і здатного об`єднувати, а не роз`єднувати алжирців», коментуючи майбутню зустріч на конференції національного діалогу з опозиціонерами.

Зі слів міністра закордонних справ Абделькадер Мессахель Алжир був «бурхливо» обраний на трирічний термін з 2019 по 2022 рік до Ради миру та безпеки АС, що свідчить про довіру алжирської дипломатії під керівництвом президента республіки ОСОБА_7 та його внесок у збереження миру та безпеки в Африці поза її межами. Алжир уже був членом Ради миру та безпеки АС вже три строки, у 2004 - 2007, 2007 - 2010 та 2013 - 2016 роках.

В свою чергу, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, від 4.03.2019 по справі № 815/2505/17, від 31.03.2020 по справі № 420/4829/19.

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості власного переслідування на території Алжиру, а також аналізуючи актуальну інформацію по країні походження, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу № 24 від 07.02.22, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, Одеса, Одеська область, 65045; ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.