Справа № 160/4786/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2022 року Справа № 160/4786/22
24 березня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-310135-55 У від 18 лютого 2021 року, винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37 788,74 грн.;
- стягнути витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 лютого 2022 року позивачу стало відомо, що за місцезнаходженням його роботодавця від Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро) надійшов лист від 12 січня 2022 року № 1335, яким було направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ВП № 68084846 від 12.01.2022 року. Із даної постанови ОСОБА_1 стало відомо, що даним відділом державної виконавчої служби на підставі вимоги № Ф-310135-55 У від 18 лютого 2021 року, виданої ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Заводським відділом ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області було відкрито виконавче провадження № 68084846 по стягненню з нього боргу на користь держави у розмірі 37 788,74 грн. З єдиного державного реєстру виконавчих проваджень ОСОБА_1 дізнався, що 18 лютого 2021 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-310135-55 У до нього щодо сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37 788,74 грн. Вказує, що 1998 році ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-приватний підприємець. У 1999 році було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності. З 05.11.2013 по сьогоднішній день працює у Приватному акціонерному товаристві «Фарлеп-Інвест», що підтверджується записами №№ 10-13 трудової книжки НОМЕР_2 . Протягом періодів його роботи, починаючи з 08 квітня 2002 року й по сьогоднішній день роботодавці сплачували за ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством. ОСОБА_1 у ці періоди доходів від провадження господарської діяльності не отримував. В єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань взагалі відсутній запис про реєстрацію його як фізичної особи-підприємця. Натомість, 18 лютого 2021 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-310135-55 У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 01.12.2021 року у сумі 37 788,74 грн. Вважає, що зазначена вимога винесена відповідачем є протиправною, необґрунтованою та за відсутності законодавчих підстав для її прийняття.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/4786/22 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову по справі №160/4786/22. Забезпечено позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування вимоги. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні №68084846, відкрите 11.01.2022 року державним виконавцем на підставі виконавчого документа - вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за №Ф-310135-55 У від 18 лютого 2021 року на суму 37 788,74 грн до набрання законної сили рішення суду в адміністративній справі №160/4786/22.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2022 року прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі №160/4786/22 за вищезазначеним позовом, ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження) згідно ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою суду, витребувано від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області належним чином завіренні докази на обґрунтування прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-310135-55 У від 18 лютого 2021 року, винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37 788,74 грн. та детальний розрахунок із зазначенням періоду та сум нарахувань помісячно.
Крім того, відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
22 квітня 2022 року, засобами поштового зв`язку, від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених ОСОБА_1 до суду позовних вимог. Позиція відповідача аргументована тим, що за даними інформаційної системи ДПС України, ОСОБА_1 з 06.02.2003 по теперішній час перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ (м. Кам`янське), як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 ОСОБА_1 є платником єдиного внеску. Перебуває в 0 стані «Платник податків за основним місцем обліку». Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464, базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених, зокрема в пункті 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. Зазначив, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується, у тому числі, на підставі даних інформаційної системи податкового органу, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Так, по ОСОБА_1 в ІКП відображені наступні нарахування: по строку 09.02.2018 нарахований єдиний внесок у сумі 8448,00 грн. за 2017 рік; по строку 19.04.2018 нарахований єдиний внесок у сумі 2457,18 грн. за перший квартал 2018 року; по строку 19.07.2018 нарахований єдиний внесок у сумі 2457,18 грн. за другий квартал 2018 року; по строку 19.10.2018 нарахований єдиний внесок у сумі 2457,18 грн. за третій квартал 2018 року; по строку 21.01.2019 нарахований єдиний внесок у сумі 2457,18 грн. за четвертий квартал 2018 року; по строку 19.04.2019 нарахований єдиний внесок у сумі 2754,18 грн. за перший квартал 2019 року; по строку 19.07.2019 нарахований єдиний внесок у сумі 2754,18 грн. за другий квартал 2019 року; по строку 21.10.2019 нарахований єдиний внесок у сумі 2754,18 грн. за третій квартал 2019 року; по строку 20.01.2020 нарахований єдиний внесок у сумі 2754,18 грн. за четвертий квартал 2019 року; по строку 21.04.2020 нарахований єдиний внесок у сумі 2078,12 грн. за перший квартал 2020 року; по строку 20.07.2020 нарахований єдиний внесок у сумі 1039,06 грн. за другий квартал 2020 року; по строку 19.10.2020 нарахований єдиний внесок у сумі 3178,12 грн. за третій квартал 2020 року; по строку 19.01.2021 нарахований єдиний внесок у сумі 2200,00 грн. за четвертий квартал 2020 року. Загальна сума нарахувань ІКП по коду 7104000 становить 37 788,74 грн. В той же час, позивачем не було подано до контролюючого органу будь-яких відомостей про зміну даних, які вносяться до облікової картки, у передбаченому статтею 70 ПКУ. Вважає, що відсутність інформації щодо позивача в ЄДР не свідчить про відсутність у особи правового статусу фізичної особи-підприємця. Твердження позивача про те, що ним не отримується дохід від підприємницької діяльності та взагалі не здійснюється підприємницька діяльність не є підставою для несплати єдиного внеску, оскільки таке твердження суперечить приписам п.2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464. Також позивачем до позовної заяви не надано відомості про розмір щомісячно утриманих та сплачених сум ЄСВ до бюджету за весь спірний період. Вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 № Ф-310135-55У на суму 37 788,74 грн. є законною та обґрунтованою, складеної на підставі та у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. Щодо стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області витрат за надання правової допомоги, то розмір витрат на професійну правничу допомогу заявлений позивачем не є доведеним та обґрунтованим, заперечують проти заявленого розміру у повному обсязі.
Разом з відзивом на позовну заяву, засобами поштового зв`язку, від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому відповідач просить витребувати від ОСОБА_1 відомості та належним чином засвідчені докази, зокрема: довідку за формою ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» за аналогічний період; довідку за формою ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» за аналогічний період.
25 квітня 2022 року, засобами електронного зв`язку, від представника позивача адвоката Нестеренко С.В. надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів, в якому представник просив суд повернути клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області без розгляду та клопотання про повернення відповідачу відзиву на позовну заяву, в якому також просив суд повернути відзив Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на позовну заяву без розгляду.
26 квітня 2022 року, засобами електронного зв`язку, від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в обґрунтування відповіді представник позивача зазначає, що у своєму відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Так, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області не надано належних доказів направлення оскаржуваної вимоги саме доданим до відзиву копією поштового відправлення. ОСОБА_1 з 03 липня 2012 року проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а з 15 червня 2016 року за адресою: АДРЕСА_3 . Головне управління ДПС у Дніпропетровській області в якості належних доказів надіслання ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-310135-55 У від 18.02.2021 року мав надати суду розрахунковий документ (касовий чек, поштову квитанцію), що підтверджує факт прийняття для пересилання поштовим відділенням, та опис вкладення кореспонденції у цінний лист, що підтверджує вміст поштового відправлення. Проте, відповідачем не було надано вказані належні докази. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області не було дотримано вимоги абзацу 11 пункту 4 розділу VІ Інструкції № 449, а відтак вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-310135-55 У від 18.02.2021 року не можна вважати належним чином надісланою та узгодженою. На підтвердження заявлених позовних вимог, доведення обставин перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах та сплати його роботодавцем за нього страхових внесків, надали довідку за формою ОК-5. Щодо заперечень проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вказує, що відповідно до пункту 2 додаткової угоди, оплата гонорару адвоката здійснюється клієнтом на підставі отриманих від адвоката щомісячних актів про надання послуг, протягом трьох робочих днів з дня, наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом безготівкового розрахунку. На виконання положень пункту 2 Додаткової угоди № 1 від 07 березня 2022 року до Договору, між адвокатом Нестеренком С.В. та ОСОБА_1 підписуються акти, які буде надано суду у встановленому порядку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2022 року у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про витребування доказів, відмовлено.
29 квітня 2022 року, через канцелярію суду, від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшли письмові заперечення, в яких представник просив суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 року № Ф-310135-55У на суму 37 788,74 грн. відмовити.
Також, цього дня, засобами електронного зв`язку, від представника позивача адвоката Нестеренко С.В. надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи № 160/4786/22, а саме: Акт № 1 від 31 березня 2022 року про надання послуг за Договором про надання правової допомоги від 07 березня 2022 року, Акт № 2 від 30 квітня 2022 року про надання послуг за Договором про надання правової допомоги від 07 березня 2022 року.
Третя особа правом подати письмові пояснення по справі, не скористалася, ухвалу суду про відкриття провадження від 25.03.2022 року та копію позовної заяви з усіма доданими до неї матеріалами представником третьої особи отримано 19.04.2022 року, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Жодних заяв та клопотань від третьої особи до суду не надходило.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Відповідно до реєстраційних даних із інформаційної системи контролюючого органу, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ (м. Кам`янське) з 06.02.2003 року. Види діяльності КВЕД 52.62 - роздрібна торгівля з лотків та на ринках (основна).
Відповідно до інформації інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) станом на кінець січня 2021 року за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.
На підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-310135-55-У від 18.02.2021 року про сплату боргу в сумі 37 788,74 грн.
Зазначена заборгованість виникла внаслідок несплати позивачем єдиного внеску за І-IV квартали 2017 2018, 2019, 2020 роки.
Податкова вимога надіслана засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , проте повернута відправнику з причин «адресат відсутній за вказаною адресою».
12.01.2022 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Максютенко Аллою Миколаївною прийнята постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ( ОСОБА_1 ) ВП № 68084846.
Як вбачається із індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивач у спірні періоди працював найманим працівником і за нього сплачувався єдиний соціальний внесок.
Позивач дізнавшись про вимогу не погодився із обов`язком сплати єдиного внеску, тому з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся із цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон від 08.07.2010 № 2464-VI).
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 1); застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п.3).
Як вбачається з аналізу вказаних положень Закону № 2464 основною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту права застрахованої особи на отримання страхових виплат у випадках, передбачених законодавством. При цьому, фізична особа може сплачувати єдиний внесок самостійно або за неї може сплачуватись єдиний внесок у випадках, встановлених законом.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) (абзац 3 п. 1); фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4).
Відповідно до абзаців 1 та 2 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п. 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом 1 цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Частиною 4 ст. 8 Закону № 2464 визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
З 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 № 1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України , яким внесені зміни до Закону № 2464.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464 (в редакції Закону № 1774), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць у якому отримано дохід (прибуток) (абзац 1). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац 2).
Отже, Законом № 2464 встановлено обов`язок фізичної особи-підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання доходу у розмірі не меншому мінімального страхового внеску. Тобто, мінімальний розмір обов`язкового платежу прямо визначено Законом № 2464 і не залежить від подання чи неподання платником податків відповідної звітності, або здійснення нарахувань контролюючим органом.
Як встановлено судом, відповідно до даних інтегрованої картки платника по єдиному внеску, станом на 31.01.2021 року у позивача наявна заборгованість із сплати ЄСВ за І - IV квартали 2017-2018 роки, І - IV квартали 2019 року, І - IV квартали 2020 року на загальну суму 37 788,74 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску (абзац перший). Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею (абзац четвертий). У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абзац 5).
Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція № 449).
Розділом VІ Інструкції № 449 встановлено, зокрема, що у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції (абзац 2 п. 2). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень (абзац 10 п. 3). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (абзац 1 п. 4).
Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця борг з єдиного внеску.
У зв`язку з наявністю у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску, відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 року № Ф-310135-55-У у розмірі 37 788,74 грн.
Втім, судом встановлено, що позивач у спірні періоди, перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Фарлеп-Інвест», де отримував дохід, з якого роботодавцем здійснювались передбачені законодавством відрахування, що підтверджується наявними у матеріалах справи відомостями (копія трудової книжки НОМЕР_2 , виданої 06.08.1973 р. на ім`я ОСОБА_1 ; форма ОК-5).
Щодо доводів представника позивача про припинення з 1999 року ОСОБА_1 підприємницької діяльності, то зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами. Відповідні докази відсутні в матеріалах адміністративної справи № 160/4786/22.
Таким чином, судом враховується факти відсутності у позивача за спірні періоди (2017, 2018, 2019, 2020 роки) доходу від підприємницької діяльності, як фізичної особи-підприємця, та отримання заробітної плати, як найманим працівником. Таким чином, єдиний внесок за вказані періоди щодо позивача сплачено його роботодавцем у відповідності до вимог Закону № 2464.
При цьому Законом № 2464 не визначено підстав та порядку нарахування єдиного внеску при одночасному перебуванні особи на обліку в якості фізичної особи-підприємця та виконанні ним трудових обов`язків, як найманого працівника.
Суд наголошує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, в розумінні Закону № 2464 позивач у період, за який відповідачем нарахований податковий борг по єдиному соціальному внеску, був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем, за відсутності доказів отримання ним доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності.
Відповідачем не надано доказів на підтвердження отримання позивачем у спірний період доходу внаслідок здійснення ним підприємницької діяльності, відтак, позивачу, як фізичній особі-підприємцю, неправомірно нараховано єдиний внесок за вказані періоди.
Вирішуючи питання щодо протиправності оскаржуваної вимоги в розрізі застосування судом до спірних відносин принципу верховенства права, суд звертає увагу на таке.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції , Джеймс та інші проти Сполученого Королівства , Щокін проти України , Сєрков проти України , Колишній король Греції та інші проти Греції, Булвес АД проти Болгарії , Трегубенко проти України , East/West Alliance Limited проти України ) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний , публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар . При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного , публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду , за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
З огляду на практику ЄСПЛ, сформована відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію пропорційності , з огляду на недотримання контролюючим органом справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску - страхування особи, в даному випадку, досягнута сплатою єдиного внеску його роботодавцем. В свою чергу, трактування відповідачем законодавства, викладене у відзиві на позов, призведе до необхідності виплати позивачем додаткових коштів (зайвих витрат), за умови відсутності у позивача доходу від відповідної діяльності.
За таких обставин суд вважає, що відповідачем протиправно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 року № Ф-310135-55-У - тому її слід скасувати.
Європейський суд з прав людини у рішення від 13.01.2011 у справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції.
Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia) та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia).
Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивачем сплачено 1 736,70 грн. (992,40 грн.+744,30 грн.) судового збору за подання даного адміністративного позову, заяви про забезпечення позову що підтверджується квитанціями ID № 6098-7547-2985-0212, № 5312-5577-4239-5144 від 09.03.2022 року.
Відтак у зв`язку із задоволенням позову суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області сплачений судовий збір у сумі 1 736,70 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою, другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правової допомоги від 07.03.2022 року, Додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги від 07.03.2022 року, ордер про надання правничої (правової) допомоги № 1132416, Акти № 1, № 2 про надання послуг за Договором про надання правової допомоги від 07.03.2022 року).
Відповідно до п. 6.3 договору про надання правової допомоги, клієнт зобов`язується сплатити Адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), що надаються, у порядку та строки, визначені у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною Договору.
Згідно п. 1 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 07.03.2022 року, відповідно до п.п. 6.1, 6.3 Договору сторони домовились, що розмір гонорару Адвоката за надання Клієнту юридичних послуг, а саме послуг по: визнанню в судовому порядку протиправною та скасуванню вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-310135-55 У від 18.02.2021 року, винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37 788,74 грн. - становить 11 500 грн.
Відповідно до Актів про надання послуг № 1 від 31.03.2022 року, № 2 від 30.04.2022 сторони склали цей акт про надання послуг згідно з Договором про надання правової допомоги від 07.03.2022 року про те, що Адвокат в період з 07 по 31 березня 2022 року, з 01 по 30 квітня 2022 року надав, а Клієнт прийняв послуги, передбачені Договором. Сторони підтверджують, що акт надання послуг є підставою для проведення взаєморозрахунків.
Суд зазначає, розрахункових документів (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) про сплату позивачем гонорару адвокату за надання послуг до матеріалів адміністративної справи позивачем не додано.
При цьому, у п. 2 Додаткової угоди № 1 зазначається, оплата гонорару здійснюється Клієнтом на підставі отриманих від Адвоката щомісячних актів про надання послуг, протягом трьох робочих днів з дня, наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом готівкового або безготівкового розрахунку.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 аналізувалися аналогічні положення ЦПК України суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Схожий висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складу суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Подібна правова позиція, також міститься і в постанові Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №686/5064/20.
При цьому, суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що провадження здійснювалося в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справи, дана справа є спором незначної складності, а спірні правовідносини регулюється нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та великої кількості підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, не передбачають. При цьому, наявна численна судова практика та позиція Верховного Суду.
Верховний Суд в постановах від 22 грудня 2020 року у справі №520/8489/19, від 07 травня 2020 року у справі №320/3271/19, від 10 березня 2020 року у справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19. Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.
Таким чином, усі витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним.
З огляду на викладене, враховуючи предмет спору, обсяг адвокатських послуг, враховуючи заперечення відповідача, беручи до уваги категорію та складність справи, суд дійшов висновку, про наявність підстав для зменшення суми витрат, що підлягають відшкодуванню позивачу до 3000,00 грн., що відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-310135-55 У від 18 лютого 2021 року, винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37 788,74 грн., прийняту щодо ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко