Справа № 360/4877/20
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2022 року справа №360/4877/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №360/4877/20 (головуючий І інстанції Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:

-визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звільнення позивача;

-визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про кадрові питання" №79-ДС від 31.10.2020;

-поновити позивача на посаді провідного спеціаліста відділу соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

-стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат;

-стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки належних позивачу сум заробітної плати по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову зазначила, що 26.08.2020 їй вручено попередження про майбутнє звільнення із займаної посади - провідного спеціаліста відділу соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 за п.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

Згідно повідомлення майбутнє звільнення повинно відбутися 30 жовтня 2020 року. Також повідомлено, що станом на 25.08.2020 у військовому комісаріаті (територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки) відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування.

31.10.2020 відповідачем видано наказ, яким позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.12.2019 №Д-322/1/11 дск «Про формування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у Збройних Силах України» звільнено з роботи за скороченням чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з 31 жовтня 2020 року.

Позивач вважає цей наказ протиправним, оскільки відповідачем на час звільнення рішення про скорочення чисельності або штату державних службовців, не прийнято.

Також разом з повідомленням про наступне звільнення відповідачем не надано позивачу пропозицій щодо переведення на інші вакантні посади та не здійснено належних заходів щодо встановлення переважного права позивача на зайняття рівноцінної посади.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звільнення ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31 жовтня 2020 року № 79-ДС «Про кадрові питання».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02 листопада 2020 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді провідного спеціаліста відділу соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02 листопада 2020 року.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 173135, 36 гривень з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача суми заробітної плати за місяць в розмірі 14202,43 гривні, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

На час виникнення спірних правовідносин, відповідно до приписів ЗУ «Про державну службу», у відповідача був відсутній обов`язок пропонувати позивачу, що звільнюється, вакантну посаду.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 22.09.2017 призначено на посаду головного спеціаліста відділу соціального забезпечення Луганського обласного військового комісаріату.

22.12.2017 позивач переведена на посаду провідного спеціаліста відділу соціального забезпечення Луганського обласного військового комісаріату. (том 1 арк. спр. 11-15).

26.08.2020 відповідач ознайомив позивача про наступне звільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням чисельності працівників, на виконання організаційних заходів спланованих спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 04.03.2020 № Д-322/1/5 дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2020 році», що доведено витягом із директиви командувача військ оперативного командування Схід від 10.03.2020 №Д-5 дек «Про проведення додаткових організаційних заходів у військах оперативного командування Схід в 2020 році» (вх. №332/дск від 19.03.2020) та штатного розпису.

Згідно повідомлення майбутнє звільнення повинно відбутися 30 жовтня 2020 року, до цього часу позивачу буде запропонована робота за відповідною професією і тільки при відсутності такої роботи - інша робота, що є у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. І якщо позивач не погодиться на цю пропозицію, 30 жовтня 2020 буде звільнена на підставі п.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» . Крім того, повідомлено, що станом на 25.08.2020 у військовому комісаріаті (територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки) вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу для подальшого працевлаштування відсутні (том 1 арк. спр. 16).

31.10.2020 відповідачем видано наказ «Про кадрові питання» від 31.10.2020 № 79-ДС, яким позивачу відповідно до п. 1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та вимог спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 23.12.2019 №Д-322/1/11 дск «Про формування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у Збройних Силах України» припинено державну службу та звільнено з роботи за скороченням чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу з 31 жовтня 2020 року (том 1 арк. спр. 17).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем в порушення п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» , статей 40, 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення та під час звільнення позивача, не було виконано обов`язок запропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду у відповідному структурному підрозділі Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На підставі рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа № 1-7/99) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

На підставі частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону № 889-VIII).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

23.12.20019 року видана спільна Директива Міністерства оборони України та генерального штабу Збройних Сил України №Д-322/1/11дск «Про формування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у Збройних Силах України», яка є обов`язковою для виконання відповідачем, як підпорядкованим суб`єктом.

Зазначеною Директивою встановлювався порядок реорганізації системи військових комісаріатів, що знаходяться у підпорядкуванні Міністерства оборони України.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 17 Закону № 889-VIII керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорій «Б» і «В», звільняє з таких посад відповідно до цього Закону.

Оскільки позивач звільнений з державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців, реорганізації державного органу до спірних правовідносин положення статей 40, 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

На підставі частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII в редакції, чинній на час попередження позивача та його звільнення, - суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, у редакції, яка діяла станом на момент початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 08 грудня 2021 року у справі №380/3646/20.

Крім того вищевказане відповідає висновкам, які містяться у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, в якій зазначено, що: « 42. Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону № 889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення [28 серпня], так само і на час видання оскаржуваного наказу (від 31.10.2020 року №79-ДС) було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон № 889-VIII у редакції з 13 лютого 2020 року)»

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.

Отже, аналізуючи положення Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу наявні вакантні посади державної служби, а в разі відсутності таких - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, до спірних правовідносин не застосовуються в цій частині положення Кодексу законів про працю України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону, шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

Оскільки з 13 лютого 2020 року та на час прийняття наказу про звільнення позивача був відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати будь-які посади державному службовцю, та відсутній обов`язок щодо його працевлаштування, тому наявність на час звільнення позивача вакансій і не пропонування їх відповідачем не свідчить про протиправність звільнення позивача.

Відтак, висновок суду першої інстанції про недотримання відповідачем встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача є помилковим.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій Луганського обласного військового комісаріату щодо звільнення позивача, визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про кадрові питання" №79-ДС від 31.10.2020 задоволенню не підлягають.

В зв`язку з тим, що інші позовні вимоги є похідними від основної позовної вимоги скасування наказу про звільнення позивача, тому вони також не підлягають задоволенню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що обумовлює задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №360/4877/20 задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №360/4877/20 скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 23 травня 2022 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 23 травня 2022 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв