Справа № 540/7751/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/7751/21
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 28 055,02 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 28 055,02 грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів;

- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 середній місячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 16.03.2021 по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільненні його з органів прокуратури наказом №154-к від 10.03.2021 з посади заступника Херсонського гарнізону Південного регіону України на підставі п. 9 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.03.2021, під час здійснення розрахунку при звільненні відповідачем не було здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні. Позивач вважає позицію відповідача через не нарахування та не виплати спірної допомоги за відсутності вислуги років 10 і більше на військовій службі в Збройних Силах України необґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 просить виплатити йому вихідну допомогу при звільненні на підставі ст. 44 КЗпП України, посилаючись також на рішення Верховного Суду у справах №560/3971/19, №420/4581/20 та інші, зазначає, що такі дії відповідача порушують його право на належний соціальний захист. Вказуючи також на норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012, постанову Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 ОСОБА_1 зазначає, що при звільненні роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівнику сум у визначені законодавством строки, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, у зв`язку з чим відповідач має сплатити середній місячний заробіток за час затримки розрахунку з ним по вихідній допомозі при звільненні з 16.03.2021 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 28 055,02 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень 02 коп.) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 28 055,02 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень 02 коп.) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2043,00 грн. (дві тисячі сорок три гривні).

Не погоджуючись з таким рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, в іншій частині залишити без змін. Доводами апеляційної скарги зазначено, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 р. (не підлягає оскарженню окремо від рішення суду) відмовлено в задоволенні клопотання СП ВОС ПР про залишення позовної заяви без розгляду. На думку апелянта, під час постановлення наведеної ухвали суд дійшов хибного висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду. Позивач звернувся до суду з цим позовом з пропуском строку звернення, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки остаточний розрахунок зі ОСОБА_1 проведено у березні 2021 року, а саме 18.03.2021, тому саме з цього часу позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 123 КАС України не залишив без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 через пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду (більше 8 місяців) та відсутність поважних підстав для його поновлення.

Що стосується задоволених позовних вимог, апелянт зазначає, що на момент звільнення з військової служби загальна календарна вислуга ОСОБА_1 становила менше 10 років, що не надавало йому право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, про що СП ВОС ПР повідомила позивача у відповідь на адвокатський запит у травні 2021 року. Суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, що мають значення для справи, зокрема, не надав оцінку особливому статусу позивача - ОСОБА_1 був військовослужбовцем, відрядженим до Генеральної прокуратури України для проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури, - через що дійшов хибного висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст. 44 КЗпП України.

З огляду на те, що суд першої інстанції задовольнив лише позовну вимогу немайнового характеру, а в задоволенні вимоги майнового характеру відмовив, на думку апелянта, позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань СП ВОС ПР 908,00 грн, а не 2043,00 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як було зазначено вище, апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

З огляду на зазначене, колегія суддів переглядає рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року в межах поданої апеляційної скарги, а саме в частині задоволених позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 прийняв військову присягу 30.07.2013 у в/ч НОМЕР_1 та розпочав свою військову службу у Збройних Силах України з контракту строком на 5 років, укладеного 16.06.2015, з відрядженням до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.

Обставини проходження ОСОБА_1 військової служби з 19.06.2015 в органах прокуратури із призначенням на відповідні посади в органах прокуратури сторонами не заперечуються та відповідно не підлягають дослідженню судом у даній справі.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.02.2021 № 56 звільнено з військової служби у запас за пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів).

Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону № 154 к 10.03.2021 капітана юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.02.2021 № 56 звільнено зі служби у запас за пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів), з 14.03.2021 звільнено з посади заступника військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України, з виключенням зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського міського об`єднаного районного військового комісаріату.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 №540/450/21, яке за наслідками апеляційного перегляду набрало законної сили 26.10.2021, визнано протиправним та скасовано наказ в.о. керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 10.03.2021 №154к про звільнення капітана юстиції ОСОБА_1 з посади заступника військового прокурора Херсонського гарнізону Південного регіону України на підставі підпункту «г» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 14 березня 2021 року.

На час розгляду справи рішення суду у справі №540/450/21 не виконано, про що сторони в ході розгляду даної справи не заперечували.

Відповідно до розрахункового листа за 2021 рік Таб/н 449, отриманого 11.01.2021 №40-21 позивачем за запитом, ОСОБА_1 нараховано та виплачено при звільненні 121 955,38 грн. та до вказаної виплати за період січень-березень 2021 року увійшли виплати на відповідній загальній сумі:

премії згідно наказу 19 651,44 грн.;

вислуга років для військовослужбовців 6 420,77 грн.;

оклад 18289,03 грн.; ОВР 19 476,35 грн.;

надбавка за секретність 1828,90 грн.;

надбавка за звання 3113,55 грн.;

індексація військовослужбовця 1241,03 грн.,

компенсація відпустки військовослужбовця 53 791,50 грн.,

Разом на суму 123 812,57 грн.

Утримано податок на доходи фізичних осіб 22286,26 грн., компенсація ПДФО «-22 286,26 грн.», військовий збір 1857,19 грн.

Виплачено грошове забезпечення за січень-лютий 2021 року 17 460,00 грн. та 104 495,38 грн.

З розрахунку вислуги років військовослужбовця капітана юстиції ОСОБА_1 за підписом начальника відділу кадрової роботи та державної служби Спеціалізованої прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону вбачається загальна вислуга років 7 років 10 місяців та 09 днів.

В травні 2021 року (вих. №02-А від 18.05.2021) через свого представника позивач звертався до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону із запитами щодо отримання інформації стосовно надання відпустки, нарахування та виплат матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових витань за 2021 рік, невиплати вихідної допомоги при звільненні.

У листі - відповіді Спеціалізованої прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 27.05.2021 за № 07-1867 вих 21, серед іншого, вбачається роз`яснення щодо проведеної виплати ОСОБА_1 після звільнення згідно у наказу №154-к від 10.03.2021 компенсації за невикористані дні щорічної та додаткових відпусток, щодо невиплати грошової допомоги при звільненні, за наслідками вказаного наказу та наказу Міністра оборони України № 56 від 22.02.2021, посилаючись на абз. 1 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 не має необхідного стажу для виплати грошової допомоги, а саме 10 років і більше.

09.11.2021 та 23.11.2021 ОСОБА_1 самостійно звертався до відповідача з пропозицією нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку у зв`язку із звільненням із органів прокуратури, 30.11.2021 позивачем було отримано відповідь за вих. №21-4148 вих-21 від 24.01.2021 про відсутність підстав для виплати грошової допомоги при звільненні.

Позивач у справі зазначає та наполягає, що відповідачем під час звільнення не було здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку при звільненні з органів прокуратури, що визначена положеннями Закону України «Про прокуратуру» та ст. 44 КЗпП України.

Відповідач, в свою чергу вважає, що застосування в даному спорі положень КЗпП України є хибним, ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури як військовослужбовець, відповідно на нього не розповсюджуються норми законодавства про працю після звільнення з органів прокуратури та враховуючи норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №260, останній не має права на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні оскільки він не має десять календарних років вислуги і більше.

Відповідно спірним у цій справі є наявність чи відсутність у позивача як працівника прокуратури права на отримання вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст. 44 КЗПП України.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими в частині визнання протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 28 055,02 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень 02 коп.) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів; зобов`язання Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 28 055,02 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень 02 коп.) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

А також, дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2043,00 грн. (дві тисячі сорок три гривні).

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона є передчасною у зв`язку з чим відмовив у її задоволенні.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до ст. 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» ст. 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідною нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі та аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ було внесено зміни також і до КЗПП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, ч. 5 ст. 51 Закону №1697-VII та ч. 4 ст. 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України та разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Дані висновки суду узгоджуються із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 р. у справі №560/3971/19.

Верховний Суд у вищезазначеному рішенні також звертав увагу на те, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Відповідно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку та незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100, з врахуванням змін, що визначені у постанові Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100» (далі - постанова № 1213).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.

В рішенні Херсонського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 №540/450/21 предметом дослідження була довідка Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 19.05.2021 № 21/115 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , в якій зазначено розмір середнього місячного заробітку у сумі 28055,02 грн., що нараховувався прокуратурою позивачу за кожен місяць роботи (січень 2021 року 28055,02 гривні, лютий 2021 року 28055,02 гривні). Дана довідка була врахована для обрахунку середнього місячного заробітку за вказаним вище Порядком № 100, зокрема, для визначення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що підлягав стягненню з відповідача за наслідками розгляду справи.

Застосовуючи положення ч. 4 ст. 78 КАС України щодо обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 19.05.2021 № 21/115 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , вбачається, що за два останні повні місяці роботи, що передували звільненню, розмір грошового забезпечення позивача складав - 56 110,04 грн. , а саме в січні 2021 року нараховано 28055,02 гривні, в лютому 2021 року нараховано 28055,02 гривні, з відповідним утриманням у січні та лютому 2021 року у розмірі 5470,73 грн., щомісячно.

Таким чином, сума середньомісячної заробітної плати за вказаною довідкою складає 28 055,02 грн., та оскільки судами встановлено, що при звільненні позивачу протиправно не виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача цю допомогу у вказаному розмірі, а саме 28055,02 грн.

Отже, також вірним є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні підлягають задоволенню.

Що стосується заперечень апелянта на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 р., якою відмовлено в задоволенні клопотання СП ВОС ПР про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки під час постановлення наведеної ухвали суд дійшов хибного висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з ч.1, ч.5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

16.12.2021 позивачем було подано заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій позивач зазначив про причини пропуску строку звернення до суду з вказаною позовною заявою у зв`язку із намаганням врегулювання спору з відповідачем в адміністративному порядку у зв`язку з чим ОСОБА_1 були надіслані запити про виплату вихідної допомоги при звільненні 09.11.2021 та 23.11.2021, проте вони не були отримані Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

30.11.2021 р. ОСОБА_1 у відділенні Укрпошта отримав відповідь від 24.11.2021 р. № 21-4148 вих - 21 про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги при звільненні.

З позовною заявою позивач звернувся 01.12.2021 р.

Таким чином, колегія суддів погоджується з хвалою суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань СП ВОС ПР 908,00 грн., а не 2043,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як було зазначено вище, судом першої інстанції задоволено позовну вимогу про зобов`язання Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 28 055,02 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень 02 коп.) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів, яка є вимогою майнового характеру та похідною від задоволеної судом позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 28 055,02 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять гривень 02 коп.) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції відмовив.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що стягненню підлягає судовий збір у розмірі 908,00 грн., а не 2043,00 грн.

На підставі наведеного, згідно ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із викладенням абзацу 5 його резолютивної частини у новій редакції.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року змінити, виклавши абзац 5 його резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень)».

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик