Справа № 260/5129/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/5129/21 пров. № А/857/2520/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

представник позивача: не з`явився

представник відповідача: не з`явився

представник апелянта: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 260/5129/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною,

суддя в 1-й інстанції Калинич Я.М.,

час ухвалення рішення 11 год. 44 хв.,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ

дата складання повного тексту рішення 16.12.2021,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Кріуліна Костянтина Вікторовича, звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, в якому просила суд першої інстанції:

Визнати протиправною бездіяльність Пилипецької сільської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_3 , який діє за дорученням від ОСОБА_2 від 29.03.2021 року, а саме незатвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:006:0173 площею 0,17 га за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради.

Зобов`язати Пилипецьку сільську раду затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:006:0173 площею 0,17 га за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася до Пилипецької сільської ради із заявою про затвердження розробленого проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки кадастровий номер :02:006:0173 площею 0,17 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради. Проте, відповідач листом від 04.08.2021 року повідомив позивача про те, що згідно з протоколом постійної комісії з питань містобудування, земельних відносин та охорони природи Пилипецької сільської ради №5 від 26 травня 2021 року, проекти рішень по затвердженню проектів землеустрою ОСОБА_2 не набрали достатньої кількості голосів для його прийняття. Повідомлено, що заява позивача буде розглядатись повторно на наступному засіданні постійної комісії. Позивач вважав, що неприйняття рішення Пилипецькою сільською радою, а також подальше незатвердження проекту землеустрою у зв`язку із не набранням достатньої кількості голосів є протиправною бездіяльністю, що і слугувало підставою на звернення до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року позовні вимоги Адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області (с. Пилипець, буд. 75, Міжгірський район, Закарпатська область, 90011, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Пилипецької сільської ради стосовно нерозгляду у передбачений законодавством спосіб заяви ОСОБА_2 , щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:006:0173 площею 0,17 га за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради.

Зобов`язано Пилипецьку сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:006:0173 площею 0,17 га за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області (с. Пилипець, буд. 75, Міжгірський район, Закарпатська область, 90011, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) грн..

З висновками суду першої інстанції не погодилась фізична особа ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника адвоката Розмана Сергія Юрійовича.

Апелянт мотивував підстави звернення з апеляційною скаргою наявністю рішення Річківської сільської ради №29 від 22.12.2013 року, на підставі якого було погоджено місце розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі Сплина, а також земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для ведення особистою селянського господарства в урочищі Бляхівський за межами населеного пункту с.Річка. В кінці 2017 року ОСОБА_1 замовила у ТОВ «Землемір» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в урочищі Бляхівський за межами населеного пункту на території Річківської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Проте, в погодженні цієї технічної документації було відмовлено, оскільки відповідно до листа Міжгірської районної державної адміністрації на момент подачі ОСОБА_1 заяви до цієї адміністрації вищеназваній земельній ділянці вже присвоєно кадастровий номер іншій фізичній особі, а на саму ділянку виготовлено технічну документацію із землеустрою іншій особі. Разом з тим, з публічної кадастрової карти слідує, що на дану земельну ділянку, яку використовує ОСОБА_1 , присвоєний кадастровий номер :02:006:0173. Враховуючи, що ОСОБА_1 також на підставі рішення Річківської сільської ради розробила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в урочищі Бляхівський за межами населеного пункту на території Річківської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто фактичну на ту ж земельну ділянку, що і ОСОБА_2 , а також та обставина, що ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку рішення органу держгеокадастру про відмову у скасуванні державної реєстрації у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0173 ( справа № 260/2081/21). Апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кріулін К.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує, що саме неприйняття рішення Пилипецькою сільською радою у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_2 або прийняття рішення про відмову у реалізації такого права, сприяло б відсутності факту протиправної діяльності відповідача щодо незатвердження проекту землеустрою відносно ОСОБА_2 .. Вважає, що зміст апеляційної скарги не спростовує висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Таким чином, реалізуючи передбачене статтею 55 Основного Закону право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється в його володільця у момент порушення чи оспорення останнього.

Водночас, суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною, відтак, суд повинен встановити, серед іншого, в чому полягає порушення прав особи, яка подає апеляційну скаргу, оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, передумовою апеляційного оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі, є встановлення обставин, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

При цьому, на відміну від ч. 1 ст. 5 КАС України, яка пов`язує право особи на звернення до адміністративного суду у тому числі із суб`єктивним критерієм, положення ч. 1 ст. 293 КАС України крізь призму юридичної визначеності та сталості судового рішення гарантують особі право на апеляційне оскарження виключно у випадку, якщо така особа була учасником справи або суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

На переконання суду, рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТОВ «Експерт» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради.

Позивач звернулася до Пилипецької сільської ради із заявою про затвердження розробленого проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки кадастровий номер :02:006:0173 площею 0,17 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. Беліське на території Річківської сільської ради.

Відповідач листом від 04.08.2021 року за №505/02-07 повідомив позивача про те, що постійна комісія з питань містобудування, земельних відносин та охорони природи Пилипецької сільської ради №5 від 26 травня 2021 року, однак за результатами голосування проект не було затверджено, оскільки він не набрав достатньої кількості голосів для його прийняття. Повідомлено, що заява позивача буде розглядатись повторно на наступному засіданні постійної комісії.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

На думку суду першої інстанції затвердження проекту землеустрою здійснюється, зокрема, сільською радою виключно на її пленарних засіданнях та оформлюється відповідним рішенням.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 № 883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб`єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Суд першої інстанції вважав, що лист Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 04 серпня 2021 року №505/02-07 у відповідь на адвокатський запит, яким повідомлено про незатвердження проекту землеустрою у зв`язку із не набранням достатньої кількості голосів за змістом та формою не може вважатися рішенням у розумінні статті 118 Земельного кодексу України.

Отже, відповідач був зобов`язаний прийняти рішення, обираючи лише з двох можливих та передбачених ЗК України варіантів: надання дозволу або мотивована відмова.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає про наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно частини 2 названої статті Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За змістом частини 3 статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною 4 статті 123 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частин 4, 5, 6, 8 статті 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавцем визначено вичерпний перелік підстав, за яких суб`єкт владних повноважень може відмовити у погодженні проекту землеустрою (технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)). При цьому, у разі відмови суб`єкта владних повноважень у погодженні технічної документації останній має вказати таку підставу у своєму рішенні, прийнятому за наслідками розгляду питання у сфері регулювання земельних відносин.

Враховуючи усі встановлені обставини справи та досліджені докази, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним рішення, як передбачено Земельним кодексом України, у визначений законом строк, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно нерозгляду у встановлений законом спосіб заяви позивача про затвердження ОСОБА_4 проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельної ділянки кадастровий номер :02:006:0173 площею 0,17 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. «Беліське» на території Річківської сільської ради та зобов`язання повторно розглянути зазначену заяву та прийняти відповідне рішення.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги зміст апеляційної скарги, однак вважає, що наведені обгрунтування в ній не містять жодних обґрунтувань щодо взаємозв`язку з розглядом справи за позовом ОСОБА_2 (справа №260/5129/21) та справи за позовом ОСОБА_1 (справа № 260/2081/21).

Суд вважає, що при розгляді вказаної справи суд першої інстанції зобов`язуючи відповідача повторно розглянути подану позивачем заяву щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:006:0173 площею 0,17 га за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, за межами населеного пункту с. Річка, ур. «Беліське» на території Річківської сільської ради, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні, не порушив прав ОСОБА_1 , оскільки вказана особа, так як і позивач у вказаній справі - ОСОБА_2 , займають однакову позицію щодо реалізації права, регламентованого вимогами статті 122 Земельного кодексу України.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.3 ст.243, ст.139, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 260/5129/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 19 травня 2022 року