Справа № 640/7017/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7017/20 Суддя першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Технологія…» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Технологія…» (далі - Позивач, ТОВ «Технологія…») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №2 від 11.03.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.08.2021 позов задоволено повністю. Крім того, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві на користь ТОВ «Технологія…» витрати на правову допомогу у розмірі 9 972,00 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надані Позивачем первинні документи підтверджують реальність здійснення господарських операцій, доказів їх невідповідності вимогам чинного законодавства Відповідачем не надано. Окремо суд підкреслив, що обґрунтування позиції ГУ ДПС у м. Києві виключно посиланнями на бази даних ДПС України не узгоджується з положеннями ПК України. Присуджуючи на користь Позивача всю заявлену ним суму витрат на професійну правничу допомогу, суд підкреслив, що заперечень щодо її розміру Відповідачем не подавалося, у той час як наявними у матеріалах справи доказами підтверджується понесення підприємством таких витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що директор контрагента Позивача - ТОВ «Колос-Тм», проживає на непідконтрольній Україні території, доходи на території України не отримував, державний кордон та контрольні пункти в`їзду з тимчасово окупованих території не перетинав. Підкреслює, що судом не було надано оцінки тому, що згідно відомостей ІС «Податковий блок» ТОВ «Колос-Тм» має ознаки фіктивного суб`єкта господарювання, а документально придбаний у нього ТОВ «Технологія…» товар не відстежується за ланцюгами постачання. Окремо наголошує на безпідставності стягнення з ГУ ДПС у м. Києві на користь ТОВ «Технологія…» витрат на професійну правничу допомогу, оскільки жодних заяв про її стягнення на адресу Відповідача не надходило, що унеможливило подати заперечення на них, а судом не надано оцінку поданих на підтвердження понесення таких витрат документів.

Після усунення визначених в ухвалі від 23.12.2021 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у лютому 2020 року працівниками ГУ ДПС у м. Києві на підставі пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України, наказу від 04.02.2020 №1208 та повідомлення від 05.02.2020 №21277/10/26-15-05-02-03 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Технологія…» з питань дотримання вимог податкового законодавства України при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ «Колос-Тм» за травень 2017 року показників декларації з податку на додану вартість.

У ході перевірки встановлено порушення Позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.4 ст. 200, п. п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, у результаті чого завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 21 декларації) на загальну суму 50 000,00 грн, у тому числі за травень 2017 року - 50 000,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 18.02.2020 №108/26-15-05-02-03/37371486 (а.с. 30-39).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 11.03.2020 прийнято податкове повідомлення-рішення форми «В4» №2, яким Позивачу зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 50 000,00 грн (а.с. 26-27).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваного індивідуального акту, суд першої інстанції встановив, що на підставі рахунку-фактури № СФ-0000006 від 31.05.2017 та видаткової накладної №РН-0000001 від 31.05.2017 ТОВ «Колос-Тм» відвантажило ТОВ «Технологія...» листи сталеві на суму 299 999,42 грн, у тому числі ПДВ 20% 49999,90 грн (а.с. 44-45).

За фактом реалізації товару ТОВ «Колос-Тм» зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну на суму ПДВ 49999,90 грн (а.с. 50-52).

Згідно платіжних доручень № 344 від 19.06.2017 та № 373 від 03.07.2017 проведено розрахунок за поставлений товар, що також підтверджується випискою по рахунку (а.с. 46-49).

Судом першої інстанції також встановлено, що доставка товару здійснена за рахунок ТОВ «Колос-ТМ» за адресою будівництва: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20.

За висновками Окружного адміністративного суду міста Києва, поставлений товар використаний Позивачем у господарській діяльності, а саме в рамках виконання будівельних робіт на об`єкті «Модернізація котлоагрегату ТП-15 ст. №8 (Д-220 т/ч,Р-11 кг/см2,Т-540 оС) з заміною засувки ППВТ-82 - замовник ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (код 37739041), вул. Гната Хоткевича, 20, згідно договору № 05/04/ЄР від 05.04.2017 (а.с. 62-68).

На підтвердження використання товару у господарській діяльності, як зазначено судом першої інстанції, Позивачем надано накладну на переміщення товару №29 від 31.05.2020, звіт фактичних витрат матеріалів за формою М-29 за травень 2017 року, договір № 05/04/ЄР від 05.04.2017, довідку про вартість виконаних будівельних робіт за травень 2017 року (ф-ма КБ-3) (а.с. 53-61, 69-90).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських операцій ТОВ «Технологія…» і ТОВ «Колос-Тм» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента, що, на його переконання, свідчить про відсутність перешкод для формування даних податкового обліку за наслідками відносин з останнім, а належними і допустимими доказами не підтверджується відсутність у суб`єкта господарювання можливості виконати договірні зобов`язання.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети. Водночас, доказів на підтвердження даних обставин Відповідачем надано не було.

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного Закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства.

Надаючи оцінку посиланням Апелянта на відсутність у контрагента Позивача трудових та виробничих ресурсів, необхідних для здійснення задокументованих господарських операцій, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №804/4940/14 зазначив, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки зокрема залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Водночас, відсутність достатніх (саме на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів не може беззаперечно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що ГУ ДПС у м. Києві не зазначено, яких матеріально-технічних ресурсів не вистачало ТОВ «Колос-Тм» для забезпечення поставки ТОВ «Технологія…» сталевих лисів.

Посилання Апелянта на те, що в АІС «Податковий блок» та Єдиному реєстрі податкових накладних відсутні відомості щодо придбання ТОВ «Колос-Тм» необхідних для виконання умов договірних зобов`язань товарів, судова колегія оцінює критично, оскільки аналіз податкової інформації щодо вказаного товариства здійснювався Відповідачем лише щодо січня-травня 2017 року, у той час як підприємство було зареєстроване та взяте на податкових облік 09.12.2016.

З приводу аргументів апеляційної скарги про те, що керівник ТОВ «Колос-Тм» з 31.03.2017 ОСОБА_1 проживає у м. Горлівка, протягом 2017-2018 років державний кордон України та контрольні пункти в`їзду/виїзду з тимчасово окупованими територіями не перетинав, доходи на території України не отримував, а відтак об`єктивно не міг брати участь у господарській діяльності підприємства, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Матеріали справи свідчать, що ТОВ «Технологія…» до позовної заяви було додано лист ТОВ «Колос-Тм» від 12.03.2020 №4 за підписом директора Ільєнка Р.С., в якому вказано, що «Товариство здійснює діяльність на підставі модельного статуту. Основний вид діяльності - Неспеціалізована оптова торгівля (код за КВЕД 2610 - 46.90). У травні 2017 року Товариство вступало в господарські взаємовідносини з вітчизняними контрагентами, зокрема постачало товаро-матеріальні цінності ТОВ «Технологія...» з метою отримання прибутку. Податкові зобов`язання з податку на додану вартість, що виникли при продажі товарно-матеріальних цінностей задекларовані та сплачені товариством відповідно до законодавства.» (а.с. 91).

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що ТОВ «Колос-Тм» зареєстровано у м. Миколаєві, тобто на підконтрольній Україні території, а посилання контролюючого органу на те, що ОСОБА_1 протягом 2017-2018 років не перетинав державний кордон України та контрольно-пропускні пункти з тимчасово окупованими територіями не може бути безумовною підставою стверджувати, що він не міг реально бути директором цього підприємства, адже міг здійснити такий перетин до 2017 року.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Наведені висновки повністю узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 22.01.2009 у справі «Булвес проти Болгарії», яке наголошує на принципі персональної відповідальності платника та неможливості втручання у право власності особи, яка, попри можливе порушення своїм контрагентом податкового законодавства, є належним отримувачем поставлених товарів чи послуг.

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність правових підстав визнання безтоварними господарських операцій Позивача із згаданим контрагентом, у зв`язку з чим вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем, на момент виписування податкової накладної Позивачу ТОВ «Колос-Тм» було зареєстроване у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у Відповідача не було.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві на користь ТОВ «Технологія…» витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником Позивача були подані разом з позовною заявою:

1. Договір № 1965 від 24.02.2020 (а.с. 14-20), за умовами якого Адвокатське об`єднання «А.С.А. ГРУП» (далі - АО «А.С.А. ГРУП») надає правову допомогу ТОВ «Технологія...», зокрема, згідно п.1.2.6 договору - в адміністративному судочинстві.

Згідно п. 1.1 договору Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу Клієнту для чого Адвокатське об`єднання буде здійснювати захист, представництво інтересів Клієнта або надати інші види правової допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, Додатковими угодами до цього Договору, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському об`єднанню гонорар за надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.

Підпунктами 2.10 договору визначено, що після закінчення надання правової допомоги, Адвокатське оо єднання надсилає Клієнту два примірники Акта приймання-передачі наданої правової допомоги, в яких вказується загальна вартість правової допомоги згідно Додаткових угод.

Відповідно до п. 6.1 та 6.2 договору гонорар є формою винагороди Адвокатського об`єднання за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правової допомоги, необхідної для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта, а також інші фактичні обставини, пов`язані з наданням правової допомоги;

2. Додаткову угоду № 1 від 24.02.2020 до договору № 1965 від 24.02.2020 (а.с. 21), згідно п. 1.1 якої Адвокатське об`єднання «А.С.А. ГРУП» здійснює представництво інтересів в Окружному адміністративному суді м. Києва за позовом Товариства до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (підготовка та подача до суду позовної заяви; контроль ходу розгляду справи, включаючи процесуальні строки; підготовка необхідних процесуальних документів (заяви, клопотання); окремі пояснення обстави справи на вимогу суду; підготовка відповідні на відзив; участь у судових засіданнях).

Згідно п. 2 додаткової угоди №1 від 24.02.2020 за надання правової допомоги, передбаченої п. 1 Додаткової угоди Клієнт сплачує на користь Адвокатського об`єднання наступну винагороду: гривневий еквівалент 400 (чотириста) доларів США по курсу НБУ на дату оплати. Оплата здійснюється протягом трьох робочих днів з дня підписання даної Додаткової угоди на підставі виставленого рахунку;

3. Рахунок №112 від 04.03.2020 на суму 9 972,00 грн (а.с. 22);

4. Платіжне доручення № 2290 від 05.03.2020, згідно якого Позивачем перераховано на поточний рахунок АО «А.С.А. Груп» 9972,00 грн (а.с. 23);

5. Копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 24);

6. Оригінал ордеру на надання правової допомоги, виданому на підставі договору про надання правової допомоги № 1965 від 24.02.2020 на представництво інтересів у всіх судах всіх інстанцій всіх юрисдикцій адвокатом Сухаревського В.М. (а.с. 23-а);

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 132, 134, 139 КАС України, ст. ст. 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон), а також врахувавши правові позиції Верховного Суду з цього питання, прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, оскільки їх понесення Позивачем саме у межах розгляду даної справи підтверджується матеріалами справи та вони заявлені з урахуванням принципу співмірності та пропорційності.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Приписи ч. 1 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Крім того, колегія суддів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що клопотань щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги Відповідачем до суду першої інстанції не заявлялося. При цьому посилання Апелянта на те, що останній не отримував заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу судовою колегією оцінюється критично, адже про можливість отримання копії позовної заяви та доданих до неї документів безпосередньо в суді ГУ ДПС у м. Києві було повідомлено ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2020 (а.с. 100-102), копію якої отримано Відповідачем 17.04.2020 (а.с. 105). До того ж рішення у цій справі прийнято 13.08.2021, що свідчить про те, що ГУ ДПС у м. Києві протягом більш ніж одного року не скористалося можливістю забезпечити ознайомлення з матеріалами справи.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі їх видів наданих послуг, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави (п. 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2); представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6).

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що понесені Позивачем витрати на професійну правничу допомогу є такими, що безпосередньо пов`язані з розглядом справи, фіксована вартість наданих послуг (400,00 доларів США, що еквівалентне 9 972,00 грн) підтверджується документально, як і сплата відповідних грошових коштів.

За таких обставин та з урахуванням наведених вище мотивів колегія суддів вважає, що з огляду на критерії обґрунтованості, співмірності, зв`язку із справою та пропорційності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві на користь ТОВ «Технологія…» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 972,00 грн.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 4 ст. 134 КАС України суд апеляційної інстанції з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі (п. 2 додаткової угоди від 24.02.2020 №1 до договору від 24.02.2020 №1965), не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником Позивача, а отже є визначеним.

Крім іншого, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі жодним чином не наведено мотивів неспівмірності чи непропорційності заявлених до присудження з Відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 972,00 грн безпосередньо щодо цієї справи.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 13 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 19 травня 2022 року.