Справа № 580/3392/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2022 року
Київ
справа №580/3392/20
адміністративне провадження № К/9901/13387/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №580/3392/20
за позовом ОСОБА_1
до Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина НОМЕР_1 )
про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бойка Олега Вікторовича
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року (головуючий суддя: Білоноженко М.А.)
і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2021 року (головуючий суддя: Кобаль М.І., судді: Беспалов О.О., Кузьмишина О.М.).
УСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
26 серпня 2020 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина НОМЕР_1 ), у якому просив суд:
1) визнати частково протиправним і частково скасувати наказ начальника Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота полковника Коцеруби Д.М. №163-ОС від 18 квітня 2020 року у частині позбавлення його права носіння військової форми одягу;
2) визнати протиправною бездіяльність Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота щодо ненарахування й невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17 липня 1992 року у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року;
3) зобов`язати Головний центр підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота нарахувати й виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року;
4) стягнути із Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота на його користь грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період із 18 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення у цій справі.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що його звільнили з військової служби без права носіння військової форми одягу. Позивач стверджував, що таке рішення є протиправним, оскільки позбавлення указаного права передбачене статтями 79, 80 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних сил України», однак він не притягувався до відповідальності за вчинення правопорушення, що ганьбить військову честь і гідність військового звання, у зв`язку із чим відповідач перевищив свої службові повноваження.
Водночас ОСОБА_1 зазначив, що його вислуга років станом на 18 квітня 2020 року (день виключення зі списків особового складу) становила: календарна 9 років 11 місяців 19 днів; пільгова 1 рік 1 місяць 15 днів, всього 11 років 1 місяць 4 дні. Позивач указав, що у зв`язку із наявністю у нього вислуги більше 10 років відповідач мав виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний рік служби, як це передбачено пунктом 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Однак відповідач цієї допомоги не виплатив, вважаючи, що право на її отримання виникає за наявності виключно календарної вислуги 10 років і більше.
У цьому контексті ОСОБА_1 наголошував, що норми спеціального законодавства не ставлять у залежність набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги років і не встановлюють того, що вислуга років у пільговому обрахуванні не зараховується до вислуги років для призначення військовослужбовцю грошової допомоги при звільненні. Тож позивач стверджував, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не виплативши йому указаних коштів.
Також ОСОБА_1 зазначив, що оскільки грошова допомога не виплачена йому ні під час звільнення з військової служби, ні станом на дату звернення до суду, то слід стягнути грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Короткий зміст судових рішень і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою від 7 грудня 2020 року Черкаський окружний адміністративний суд залишив без розгляду позовну заяву у частині вимоги щодо визнання протиправним і скасування наказу №163-ОС від 18 квітня 2020 року про позбавлення позивача права носіння військової форми одягу. Суд вважав, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, обчислений з моменту отримання ним копії оскаржуваного наказу.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2021 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що за змістом пункту 1 глави 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, умовою виплати військовослужбовцю спірної допомоги є наявність у нього календарної вислуги 10 років і більше. У цьому контексті суди зауважили, що календарна вислуга позивача становить 9 років 11 місяців 19 днів.
На цій основі суди дійшли висновку, що станом на 18 квітня 2020 року позивач не набув права на одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тож його позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими і не можуть бути задоволеними.
Одночасно з цим, суди вказали, що вимога про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не може бути задоволена через її взаємопов`язаність з основними вимогами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів
У квітні 2021 року представник позивача звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2021 року й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження відповідач покликається на пункти 3 й 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі «КАС України»).
Скаржник стверджує, що суди неправильно застосували пункт 1 глави 9 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, указуючи на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах.
У цьому контексті скаржник наполягає на тому, що указана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, позаяк протиправно змінює приписи актів вищої юридичної сили, які не пов`язують виплату спірної допомоги лише з календарною вислугою.
Одночасно з цим, скаржник стверджує, що суд помилково розглянув цю справу у порядку спрощеного позовного провадження справу, позаяк не врахував її суспільний інтерес і значення для позивача. Також зазначає, що позивач клопотав перед судами про витребування доказів, необхідних для визначення розміру сум, які є предметом спору, однак суди їх не розглянули.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити цю скаргу без задоволення, а судові рішення, які оскаржуються, без змін. В обґрунтування своєї позиції покликається на безпідставність доводів і вимог скаржника. Стверджує, що суди ухвалили судові рішення з правильним застосуванням норма матеріального права.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України з 25 квітня 2007 року до 18 квітня 2020 року (а.с.20).
Відповідно до наказу начальника Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота від 10 березня 2020 року №102-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.60).
Наказом начальника Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота від 18 квітня 2020 року №163-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, без права носіння військової форми одягу (а.с.19).
Згідно з цим наказом вислуга років позивача станом на 18 квітня 2020 року становить: календарна - 9 років 11 місяців 19 днів, пільгова - 1 рік 1 місяць 15 днів, всього - 11 років 1 місяць 4 дні.
При звільненні позивача відповідач не нарахував і не виплатив йому одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, виходячи з відсутності у нього відповідного права на її отримання через брак десяти років календарної вислуги.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі також «Закон №2011-XII», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
За приписами частини другої цієї ж статті до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацом першим частини другої статті 15 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до пункту 1 глави 9 розділу 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 25 червня 2018 року №558 (далі також «Інструкція №558», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої, другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пунктів 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Спірним питанням у цьому провадженні є застосування частини другої статті 15 Закону №2011-XII та пункту 1 глави 9 розділу 5 Інструкції №558 у ситуації позивача стосовно наявності у нього права на одноразову грошову допомогу при звільненні.
При розв`язанні цього питання суди попередніх інстанцій виходили із пріоритетності вимог пункту 1 глави 9 розділу 5 Інструкції №558 як спеціального нормативно-правового акту, спрямованого на конкретизацію приписів частини другої статті 15 Закону №2011-XII.
У цьому контексті колегія суддів враховує, що після відкриття касаційного провадження означене питання вирішувалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2021 року у справі №1.380.2019.005965, від 21 квітня 2021 року у справі № 380/2427/20.
Так, Суд наголосив, що застосовуючи інструкції як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, слід враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу. Суд зауважив, що частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII Міністру оборони України надано повноваження визначати лише порядок виплати грошового забезпечення. Водночас питання права військовослужбовців на отримання грошового забезпечення чи різного виду допомог можуть бути визначені лише законодавцем.
Правова позиція щодо застосування приписів частини другої статті 15 Закону №2011-XII неодноразово викладалася у постановах Верховного Суду, зокрема, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2104/17, від 24 листопада 2020 року у справі №822/3008/17, від 21 квітня 2021 року №380/2427/20.
Відповідно до усталеної позиції Верховного Суду норма частини другої статті 15 Законі №2011-XII не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».
Одночасно з цим, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач звільнений з військової служби в запас на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Також суди встановили, що на момент звільнення позивача його вислуга років становить: календарна - 9 років 11 місяців 19 днів; пільгова - 1 рік 1 місяць 15 днів, всього - 11 років 1 місяць 4 дні, тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги дотримана.
Інші підстави відмови у нарахуванні й виплаті грошової допомоги, крім недостатності років вислуги, відсутні.
На основі цих обставин Суд констатує, що відповідно до правил частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач як такий, що має вислугу більше 10 років, станом на день звільнення з військової служби (18 квітня 2020 року) набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (9 років).
Зважаючи на викладене, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги, що висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні є помилковим.
Отже, оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Установлені обставин справи свідчать про те, що відповідач протиправно не нарахував й не виплатив позивачу одноразову грошову допомоги при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог позивача.
Враховуючи, що у цій частині позовних вимог суди попередніх інстанцій у повному обсязі встановили обставини справи, однак ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, то на основі частини першої статті 351 КАС України у Верховного Суду наявні підстави для їхнього скасування й ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то насамперед слід зазначити, що Верховний Суд уже підтверджував можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Оскільки відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування й виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, то враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів уважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Суд зауважує, що обчислення середньої заробітної плати та розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має здійснюватися за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, встановивши відсутність у позивача права на отримання указаної грошової допомоги, суди не вирішували питання щодо обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Як наслідок, у своїх рішеннях суди не встановили розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і не навели розрахунків належних до стягнення сум на підставі відповідних доказів.
Враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи в означеній частині вимог.
У контексті неповноти судового розгляду також слід зауважити і той факт, що позивач у позовній заяві, відповіді на відзив та апеляційній скарзі просив суди витребувати у відповідача низку доказів, які містять відомості стосовно його грошового забезпечення. Попри те, що указані клопотання стосувалися встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суди залишили їх без уваги. Також всупереч принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи суди не витребували ці докази за власною ініціативою.
Тож Суд погоджується з доводам скаржника стосовно того, що судом як першої, так і апеляційної інстанції не встановлено усіх фактичних обставин справи та не досліджено відповідні докази, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме для здійснення обчислення середньої заробітної плати (грошового забезпечення) позивача та розрахунку розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Позаяк для обчислення середнього заробітку потрібно мати вихідні дані (як-от середньоденну заробітну плату, кількість днів затримки, розмір усіх належних звільненому працівникові сум), які суд касаційної інстанції в межах своїх повноважень з`ясовувати не може, цей аспект спору, відповідно до частини другої статті 353 КАС України, вимагає повторного розгляду з урахуванням висновків, про які мовиться вище.
Насамкінець слід зауважити необґрунтованість доводів скаржника стосовно допущення судами процесуальної помилки внаслідок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.
У цьому аспекті скарги Суд зауважує, що за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).
Ця справа не належить до категорії тих, які мають розглядатись виключно за правилами загального позовного провадження у значенні згаданих статей, а отже, вона може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Тож указані доводи касаційної скарги Суд відхиляє.
На основі викладеного Суд констатує, що перевірка доводів касаційної скарги засвідчила їхню часткову обґрунтованість.
Отже, зважаючи на зміст та характер неправильного застосування судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, касаційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення скасувати, з одночасним ухваленням нової постанови про задоволення основних позовних вимог і направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції у частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку.
V. СУДОВІ ВИТРАТИ
У касаційній скарзі представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати, які були понесені позивачем під час розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції скаржник просив стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі: 8000,00 грн.
На підтвердження цих витрат останній надав копії договору про надання правової допомоги від 21 серпня 2020 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 30 листопада 2020 року; оригінали квитанцій до прибуткового касового ордера від №303 від 3 листопада 2020 року, №304 від 30 листопада 2020 року (а.с.9, 103-105).
Своєю чергою, відповідач у запереченні від 6 травня 2021 року зазначає, що указані витрати на правничу допомогу не є співрозмірними із складністю справи, виконаними роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), та ціною позову.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною шостою указаної статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
На основі викладеного Суд дійшов висновку про доведеність скаржником реальності та підтвердження фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу.
Одночасно з цим, зважаючи на аргументи й заперечення відповідача, Суд констатує обґрунтованість його доводів про неспівмірність гонорару, визначеного позивачем та його адвокатом, складності справи й наданим послугам і значенням справи для сторони. З огляду на це, Суд вважає необхідним зменшити заявлений розмір витрат на правничу допомогу, які належить розподілити між сторонами.
Враховуючи принцип справедливості, категорію і складність спору, обсяг наданих адвокатом послуг і значення справи для сторін, Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на професійну правничу допомогу у розмірі: 3000,00 грн.
Керуючись статями 139, 341, 345, 349, 351, 353, 355, 356, 359 КАС України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойка Олега Вікторовича задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2021 року скасувати й ухвалити нове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування й невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року.
Зобов`язати Головний центр підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати й виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до пункту 1 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 (дев`ять) повних календарних років служби станом на день звільнення з військової служби 18 квітня 2020 року.
У частині вирішення позовної вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні справу направити на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) з Головного центру підготовки особового складу Державної прикордонної служби України імені генерал-майора Ігоря Момота (військова частина НОМЕР_1 ) () витрати на професійну правничу допомогу у розмірі: 3000 (три тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду