Справа № 120/411/22-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 р. Справа № 120/411/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Шаповалової Тетяни Михайлівни, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Тульчинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Тульчинської міської ради (далі-відповідач або Рада), у якому просила суд:

визнати протиправним та скасувати п.п. 1.4 рішення Тульчинської міської ради від 19.10.2021 №1175 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу-об`єднання земельної ділянки ОСОБА_2 ;

зобов`язати Тульчинську міську раду надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу-об`єднання земельної ділянки ОСОБА_2 за рахунок земель комунальної власності Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Суворовське, на умовах власності.

Позовні вимоги мотивовані протиправним рішенням Тульчинської міської ради 19 позачергової сесії 8 скликання № 1175 від 19.10.2021 року у частині п.п. 1.4 щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Тульчинської міської ради ОСОБА_2 , що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 17.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача клопотання позивача із відповідними додатками до нього, які подавались до відповідача з клопотанням; Регламенту Тульчинської міської ради; протоколу засідання 19 позачергової сесії 8 скликання Тульчинської міської ради з результатами поіменного голосування (у повному обсязі, з підписом посадової особи, яка виготувала протокол); оскаржуваного рішення № № 1175 від 19.10.2021 року та документів, які бралися до уваги при прийнятті цього рішення.

08.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що оскаржуваним рішенням надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Тульчинської міської ради за рахунок земель комунальної власності Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Суворовське, на умовах власності (п.1.4).

Відповідач зазначає, що статтею 121 ЗК України визначено максимальний розмір земельної ділянки, що може бути відведена, а не обов`язковий розмір, відтак на думку відповідача, Рада має право встановлювати і надавати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства будь - якого розміру у межах до 2,0 га.

Відповідач вказує, що рішення винесено на підставі норм Земельного кодексу України, а саме відповідно до ст.121 цього Кодексу громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

На думку відповідача, оскаржуване рішення відповідає вимогам ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України, прийнято в межах повноважень відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши інші докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

28.01.2021 ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до відповідача із клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 га на території Суворівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (за межами населеного пункту) кадастровий номер :02:000:1125, або надати мотивовану відповідь.

Рішенням 10 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 23.04.2021 № 629 ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, у зв`язку невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказане рішення позивачем було оскаржено до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.07.2021 року по справі № 120/4417/21-а адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати рішення 10 сесії 8 скликання Тульчинської міської ради №629 від 23.04.2021 "Про відмову неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки".

Зобов`язано Тульчинську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 28.01.2021 про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 га на території Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (за межами населеного пункту) кадастровий номер :02:000:1125, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

19.10.2021 року на 19 (позачерговій) сесії 8 скликання, на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду, зокрема у справі №120/4417/21-а від 29.07.2021 року про повторний розгляд клопотань про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, керуючись ст.ст. 12, 121, 122, 123, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 22, 25, 56 Закону України "Про землеустрій", п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні , Тульчинська міська рада, прийняла рішення № 1175, яким вирішила надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Тульчинської міської ради за рахунок земель комунальної власності Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Суворовське, на умовах власності (п.1.4 рішення).

Позивач з правомірністю вказаного рішення не погоджується та вважає, що відповідачем порушено положення ст. 118 ЗК України щодо норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, оскільки Земельний кодекс України передбачає право на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не більше 2,00 га, а також позивач вказує, що відповідач відступив від висновків суду, які було сформовано за результатами розгляду справи № 120/4417/21-а.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що ст. 121 ЗК України встановлює лише граничний розмір земельної ділянки, яка може передаватися у власність для ведення особистого селянського господарства (не більше 2,00 га), а тому Рада дотрималася вимог закону і прав позивачки не порушила.

Отже, ключовим питанням для вирішення цього спору є те, чи може орган місцевого самоврядування відхилятися у сторону зменшення передбачених ст. 121 ЗК України норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам та про межі відхилень при прийнятті рішень у цій процедурі.

Відтак, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких належать, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу вимог п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування та порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122 та 123 ЗК України.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

В силу приписів ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Аналіз вищезазначених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що з метою реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки зацікавлена особа повинна звернутися із клопотанням до компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування. Наведене законодавче регулювання обумовлено розмежуванням компетенції між органами державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної форми власності.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України).

Разом з тим порядок прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень врегульований Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Зокрема, відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Частиною першою статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (ч. 17 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету з числа депутатів ради обираються постійні комісії ради (ч. 1 ст. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Відповідно до ч. 4 ст. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

За результатами вивчення і розгляду питань постійні комісії готують висновки і рекомендації. Висновки і рекомендації постійної комісії приймаються більшістю голосів від загального складу комісії і підписуються головою комісії, а в разі його відсутності заступником голови або секретарем комісії. Протоколи засідань комісії підписуються головою і секретарем комісії. Висновки і рекомендації постійної комісії, протоколи її засідань є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (ч. 10 ст. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради (ч. 3 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 га на території Суворівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (за межами населеного пункту) кадастровий номер :02:000:1125, або надати мотивовану відповідь.

До клопотання було додано усі необхідні документи, що відповідачем не заперечується.

Суд не вдається до детального аналізу процедури розгляду клопотання позивача, оскільки щодо цих обставин між сторонами спору не виникало. Відповідач розглянув клопотання позивача та надав дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Тульчинської міської ради за рахунок земель комунальної власності Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Суворовське, на умовах власності.

Водночас спірним є лише питання площі земельної ділянки, що визначена в оскаржуваному рішенні.

В цьому контексті суд зазначає, що ст. 121 ЗК України передбачено право громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Тому отримання земельної ділянки в межах законодавчо визначеного розміру не є порушенням принципу рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності перед законом, встановленого статтею 24 Конституції України, оскільки в даному разі принцип рівності забезпечується правом усіх громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Розмір же земельної ділянки, що надається може визначатись органом місцевого самоврядування.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 11.09.2019 (справа № 379/656/16-а) щодо застосування ст. 121 ЗК України. Ця правова позиція вважається усталеною, адже Суд касаційної інстанції посилається на неї як на таку при відмові у відкритті касаційного провадження, зокрема в ухвалі від 03.03.2021 (справа № 340/1434/20).

Аналіз висновку Верховного Суду вказує на те, що Рада вправі на власний розсуд визначатися із площею земельної ділянки, рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відносно якої нею приймається, із врахуванням максимальних норм, встановлених ст. 121 ЗК України.

Однак при цьому орган місцевого самоврядування не може діяти свавільно та повинен чітко пояснити причини (навести підстави) прийняття свого рішення та обґрунтувати, із урахуванням яких саме обставин він надає площу земельної ділянки, яка є меншою від тієї, яку просить заявник.

На думку суду, розмір земельної ділянки має визначатися Радою у кожному конкретному випадку розгляду клопотання громадянина, а надання земельної ділянки у розмірі меншому ніж 2,0 га (якщо громадянин просить передати земельну ділянку саме у такому орієнтовному розмірі) покладає на відповідача обов`язок обґрунтувати (вмотивувати) таке своє рішення (індивідуальний акт).

Відповідно до п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України однією із вимог до рішення суб`єкта владних повноважень є його обґрунтованість, тобто урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень полягає в дослідженні усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Наведений висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі "Рисовський проти України" Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Разом з тим в оскаржуваному рішенні відповідачем не обґрунтовано причин (підстав) надання позивачу земельної ділянки лише площею 0,10 га замість 2,00 га.

Непідтвердженими визнаються також доводи відповідача щодо такої площі земельної ділянки, наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість надання позивачу дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га відповідач до відзиву не надав.

Підсумовуючи, суд зазначає, що "принципу належного урядування", як і вимог закону про належне обґрунтування рішення органу влади, відповідач не дотримався.

Більше того, визначивши у спірному рішенні площу земельної ділянки 0,10 га, Рада не обґрунтувала причин (підстав) надання позивачу земельної ділянки істотно меншої площі та, послуговуючись лише власним розсудом, неправомірно визначила саме таку площу земельної ділянки, позбавивши тим самим позивача можливості реалізувати у подальшому своє законне право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки в межах 2,0 га.

Ці недоліки оскаржуваного рішення вказують на його протиправність та наявність підстав для скасування в частині визначення площі земельної ділянки, щодо якої позивачу надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою.

Проте суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування рішення в цілому, адже воно містить і ті приписи, які не суперечать матеріально-правовим інтересам позивача та не порушують його прав. Зокрема, це стосується спірного рішення в частині надання бажаного для позивача дозволу на розробку проекту землеустрою, надання якого не порушує прав та інтересів позивача. Тому, на думку суду, скасування рішення відповідача в цій частині призведе до погіршення правового становища позивачки порівняно з тим, що існувало до моменту її звернення в суд.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню лише в частині необґрунтованого визначення площі земельної ділянки, щодо якої позивачу надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою.

У зв`язку з цим позовні вимоги зобов`язального характеру належить задовольнити у спосіб зобов`язання відповідача визначити площу земельної ділянки комунальної форми власності, щодо якої оскаржуваним рішенням позивачці надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу-об`єднання земельної ділянки, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

При виконанні рішення суду, окрім інших юридично значимих обставин, Раді необхідно врахувати, що орган місцевого самоврядування має повноваження на власний розсуд визначатися із площею земельної ділянки, дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо якої надається із врахуванням максимальної норми площі земельної ділянки, встановленої ст. 121 ЗК України. Однак при реалізації своїх повноважень відповідач у своєму рішенні або у висновку дорадчих органів ради (комісії), який підлягає врахуванню в процесі прийняття рішення, повинен навести чіткі розрахунки та обґрунтування визначеної площі земельної ділянки, дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо якої надається Радою.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Відтак суд доходить висновку про існування обставин, що унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в зобов`язальній частині, а тому відповідно до ч. 3 ст. 378 КАС України дають підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до усунення таких обставин.

В силу положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Перевіривши доводи учасників справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

Водночас виконання рішення суду в зобов`язальній частині належить відстрочити до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог немайнового характеру та беручи до уваги неможливість арифметичного визначення частки (пропорції) задоволених позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню половина понесених ним витрат зі сплати судового збору, тобто 496,20 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.4 рішення 19 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 року № 1175 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Тульчинської міської ради" в частині визначення площі земельної ділянки 0,10 га, щодо якої ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Тульчинської міської ради за рахунок земель комунальної власності Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Суворовське, на умовах власності.

Зобов`язати Тульчинську міську раду, з урахуванням висновків суду за наслідками розгляду цієї справи, визначити площу земельної ділянки із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані в Тульчинському районі за межами населеного пункту с. Суворовське, щодо якої рішенням 19 (позачергової) сесії 8 скликання Тульчинської міської ради від 19.10.2021 року № 1175 надано ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

В решті позову відмовити.

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинської міської ради на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 судовий збір у сумі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 )

2) відповідач: Тульчинська міська рада (, вул. М. Леонтовича,1, м. Тульчин, Тульчинський район, Вінницька область, 23600)

Повне судове рішення складено 18.05.2022.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна