Справа № 713/2774/21
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 713/2774/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Осокін А.Л.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

18 травня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 березня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, поліцейського СРПП Вижницького РВП ГУНП в Чернівецькій області Семенюка Григорія Петровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області та до поліцейського СРПП Вижницького РВП ГУНП в Чернівецькій області Семенюка Григорія Петровича, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ВАБ №605189 від 02.12.2021 року, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 березня 2022 року позов задоволено в повному обсязі. Судом скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ВАБ №605189 від 02.12.2021 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ст.121 ч. 5 КУпАП, а провадження у справі - закрито.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач відзначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що судом належним чином не проаналізовано та не досліджено наявність факту скоєння позивачем інкримінованого йому правопорушення, оскільки не встановлено в повній мірі обставини справи та не надано належної правової оцінки наявним матеріалам справи.

Серед іншого, апелянт відзначив, що постанова серії ВАБ №605189 від 02.12.2021 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була винесена поліцейським з дотриманням вимог КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а факт вчинення порушення позивачем правил дорожнього руху підтверджується відеозаписом з портативного відеореєстратора, що застосовувався поліцейським. При цьому, апелянт відзначив, що вказаний відеодоказ був безпідставно проігнорований судом першої інстанції та залишений без належної мотивованої оцінки.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи.

Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 313 КАС України та наявність у справі достатньої кількості доказів для розгляду апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з врахуванням наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, постановою інспектора СРПП Вижницького РВП Семенюка Григорія Петровича серії ВАБ №605189 від 02.12.2021 року, позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 5 та накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного штрафу в сумі 510 гривень.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що позивач 02.12.2021 року о 23 год. 27 хв. в с.Іспас, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21061», державний номерний знак НОМЕР_1 , не був пристебнутим ременем пасивної безпеки, та здійснював керування автомобілем за відсутності в останнього задніх захисних болотників, чим порушив вимоги п.п. 21 «г», 31.4.7 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ст. 121 ч. 5 КУпАП .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведено факт вчинення позивачем порушень правил дорожнього руху, оскільки в матеріалах справи відсутні документи та матеріали, які б могли бути визнані судом як докази про їх вчинення.

При цьому, судом першої інстанції відзначено, що сама по собі постанова про притягнення позивача до відповідальності за адмінправопорушення, передбачене ст. 121 ч. 5 КУпАП, не дає підстав стверджувати про порушення позивачем Правил дорожнього руху України в той день та час, оскільки зазначені обставини не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову та, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, відзначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно п. 9.2 "б" ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Таким чином, висновки про наявність чи відсутність в діях позивача, адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності доказування свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена відповідними частинами ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п.4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п.2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Предметом судового дослідження у спірних правовідносинах є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Крім того, даною постановою зазначено, що судам слід звернути увагу на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Судова колегія, надаючи оцінку діям відповідача, виходить з того, що правовою підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.

При цьому, Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення, чого в даному випадку не було дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП стало те, що позивач, під час керування транспортним засобом не дотримався вимоги правил ПДР, щодо обов`язкого використання засобів пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки).

Судова колегія відзначає, що пунктом 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015 передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон №580-VIII), поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто, положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Згідно ч.1 ст.31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Окрім того, приписами ч. 3 ст. 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, остання не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Судова колегія, надаючи оцінку доводам апелянта про дотримання поліцейським при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності приписів КУпАП та Закону України "Про Національну поліцію", відзначає наступне.

Як встановлено в ході розгляду справи, оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення, жодних посилань на технічний засіб, яким здійснювалось відеозйомка місця події не містить. В даному випадку, інспектором поліції лише відзначено про факт долучення до постанови про адміністративне правопорушення відео з бодікамери Вижницького РСП.

Будь-яких інших доказів, які б могли бути використані в підтвердження факту вчинення позивачем порушення правил ПДР, також не відзначено.

Усне твердження апелянта про виявлення правопорушення, не може бути належним доказом вини позивача. Спостереження працівником поліції правопорушення може мати місце, однак воно має бути зафіксоване на матеріальному носії. Таким матеріальним носієм міг бути рапорт чи пояснення поліцейського та порушника. До цього матеріального носія міг бути доданий диск з відеозаписом.

Разом з тим, судова колегія вчинила спробу оглянути наданий відповідачем СД-диск із записом подій, що мали місце 02 грудня 2021 року, в результаті чого був встановлений факт відсутності на останньому будь-якої інформації.

В призмі викладеного вище, колегія суддів відзначає про безпідставність доводів апелянта про залишення судом першої інстанції без належної мотивованої оцінки наданих відповідачами доказів, в тому числі і відеозапис подій, що мали місце 02 грудня 2021 року, оскільки останні повністю спростовуються матеріалами справи, а наданий СД-диск жодної інформації не містить.

До того ж, відповідач (апелянт), як суб`єкт владних повноважень, має обов`язок, відповідно до статті 77 КАС України, доказати, тобто надати суду належні і допустимі докази правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.

При цьому, ні зміст спірної постанови від 02.12.2021 року, ні матеріали справи не містять даних про те, що фіксування даного адміністративного правопорушення проводилось технічними засобами чи в інший спосіб, і що такі технічні дані об`єктивно існували і були застосовані інспектором поліції при фіксуванні подій, що мали місце 02.12.2021 року о 23 год. 27 хв. в с.Іспас за участі позивача.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 березня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Матохнюк Д.Б.