Справа № 686/27795/20
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/27795/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В.К.

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

18 травня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 1, 2) про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач 10.11.2020 звернувся із позовом до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, в якому просив стягнути з Хмельницького апеляційного суду за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_1 35084,81 грн. інфляційних витрат за весь час прострочення грошового зобов`язання та 5057,66 грн., що становить 3% річних від простроченої суми, а всього 40 142, 47 грн.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.02.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, 09.03.2021 позивач оскаржив його до Хмельницького апеляційного суду.

Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Хмельницького апеляційного суду від 10.03.2021 на підставі статті 31 ЦПК України матеріали справи №686/27795/20 направлено до Верховного Суду для визначення підсудності, оскільки однією із сторін у цій справі є Хмельницький апеляційний суд.

Ухвалою Верховного Суду від 25.03.2021 визначено підсудність цивільної справи №686/27795/20 за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, - Тернопільському апеляційному суду.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27.05.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.02.2021 - скасовано, провадження у цій справі - закрито. Роз`яснено, що розгляд справи визначено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27.05.2021 вирішено передати справу №686/27795/20 до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.12.2021 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Тож визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів.

Також вказано, що відповідачі не є боржниками, що прострочили виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст. 625 ЦК України, тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 були задоволені його позовні вимоги, та вирішено стягнути з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 87349,27 грн. Це грошове зобов`язання боржник виплатив 05.10.2020, що є підставою для стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних.

Також зазначено, що правовідношення, в якому передбачено виплату грошей, є грошовим зобов`язанням, і за прострочення цього зобов`язання наступає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України.

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Відповідачі правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 03.02.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Позивач з 12.02.2003 по 16.09.2016 працював на посаді судді Апеляційного суду Хмельницької області.

Позивача 16.09.2016 звільнено у відставку з Апеляційного суду Хмельницької області на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016.

На підставі статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 №2862-ХІІ, пункту 1 Указу Президента України віл 10.07.1995 №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" з 27.11.2005 по 31.12.2011 позивачу виплачувалося щомісячне грошове утримання, яке нараховувалося у відсотковому відношенні від місячної заробітної плати.

На підставі розрахунку, зробленого Апеляційним судом Хмельницької області в жовтні 2014 року, та відповідно до довідки Апеляційного суду Хмельницької області від 02.12.2014, розмір заборгованості з щомісячного грошового утримання за період з 01.01.2006 по 31.12.2011 включно становив 58926,71 грн, а розмір компенсації за порушення строків його виплати станом на жовтень 2014 року - 28422,56 грн всього: 87349,27 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь позивача заборгованість в сумі 87 349, 27 грн.

Отже, розмір заборгованості з щомісячного грошового утримання за період з 01.01.2006 по 31.12.2011 станом на жовтень 2014 року в сумі 58 926, 71 грн, а також розмір компенсації за порушення строків його виплати станом на жовтень 2014 року в сумі 28422,56 грн. та право на їх виплату встановлені рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18, що набрало законної сили, а тому, відповідно до приписів ч.4 ст.78 КАС України, ці обставини не підлягають доказуванню.

Вказане вище рішення було виконано Державною казначейською службою України 05.10.2020, що підтверджується копією виписки по рахунку АТ "Райффайзен Банк Аваль" від 09.10.2020.

Позивач вважає, що має право на компенсацію 35084,81 грн. інфляційних витрат за весь час прострочення грошового зобов`язання та 5057,66 грн., що становить 3% річних від простроченої суми, а всього 40 142, 47 грн. за період з жовтня 2014 року по жовтень 2020 року включно.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого і органу (особи).

Статтею 2 даного Закону передбачається, що компенсація громадянам втрати частини у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статей 3, 4 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до положень статті 6 зазначеного Закону компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Статтею 7 вказаного Закону встановлено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.

Пункти 1, 2 Порядку № 159, кореспондуються з положеннями Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексі інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому суд зазначає, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаційний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір заборгованості з щомісячного грошового утримання за період з 01.01.2006 по 31.12.2011 включно становив 58926,71 грн, а розмір компенсації за порушення строків його виплати станом на жовтень 2014 року - 28422,56 грн всього: 87349,27 грн., що підтверджується відповідним розрахунком Апеляційного суду Хмельницької області та довідкою Апеляційного суду Хмельницької області від 02.12.2014.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь позивача заборгованість в сумі 87349,27 грн.

Вказане рішення виконано Державною казначейською службою України 05.10.2020, що підтверджується копією виписки по рахунку АТ "Райффайзен Банк Аваль" від 09.10.2020.

Таким чином, розмір заборгованості з щомісячного грошового утримання за період з 01.01.2006 по 31.12.2011 в сумі 58926,71 грн та розмір компенсації за порушення строків його виплати станом на жовтень 2014 року в сумі 28422,56 грн. та право на їх виплату встановлені рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18, що набрало законної сили, та виплачено 05.10.2020.

Відтак враховуючи, що нарахування та виплата компенсації за порушення строків виплати вже нарахованої, але не виплаченої суми компенсації Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" не передбачені, тому позивач вважає, що обов`язок відповідачів виплатити інфляційні витрати за весь час прострочення цього грошового зобов`язання та 3 відсотків річних від простроченої суми встановлений ст. 625 ЦК України.

Щодо застосування до відповідачів норм ч. 2 ст. 625 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 статті 11 та частиною 1 статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 ст.11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За результатами системного аналізу законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідачів, яке мало би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачами коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, Хмельницький апеляційний суд та Державна судова адміністрація України не є боржниками, що прострочили виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

Крім того аналогічні висновки вже були викладені Сьомим апеляційним адміністративним судом у постановах від 02.03.2022 у справі №686/964/20 та від 12.04.2022 у справі №560/13067/21.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення з Хмельницького апеляційного суду за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь ОСОБА_1 35084,81 грн. інфляційних витрат за весь час прострочення грошового зобов`язання та 5057,66 грн., що становить 3% річних від простроченої суми, а всього 40 142, 47 грн.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, то підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.