Справа № 460/3393/19
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 травня 2022 року

Київ

справа №460/3393/19

адміністративне провадження № К/9901/12349/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А. В.,

Мартинюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 (головуючий суддя - Д.П. Зозуля)

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 (головуючий суддя - В.С. Затолочний, судді - Н.В. Бруновська, Р.М. Шавель)

у справі № 460/3393/19

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України в Острозькому районі Рівненської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області,

про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України в Острозькому районі Рівненської області, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь позивача, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 32 805 грн 03 коп шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.10.2016 позивач був звільнений з посади судді Острозького районного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 № 1600-VIII. З 04.10.2016 позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Острозькому районі Рівненської області та з цього періоду позивачу призначено і виплачується щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці. За період з 04.10.2016 по 28.02.2018 щомісячне довічне грошове утримання судді оподатковувалося податком на доходи фізичних осіб та військовим збором відповідно до абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано таким, що не відповідає Конституції України. Позивач вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання позивачу було заподіяно матеріальну шкоду у виді утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору на загальну суму 32 805 грн 03 коп.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 в задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що до прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2018 № 1-р/2018 положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню у відповідності до чинного на той момент законодавства, та наголосив на незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Разом з тим, суд першої інстанції погодився з твердженням позивача, що внаслідок визнання неконституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України відбулося порушення його права на отримання очікуваних доходів у вигляді частини оподаткованих пенсійних виплат та завдано майнову шкоду у розмірі 32 805 грн 03 коп. Водночас, вказав, що в порядку адміністративного судочинства здійснюється лише відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою пов`язаною із виконанням або невиконанням Управлінням Державної казначейської служби України в Острозькому районі Рівненської області публічно-владних управлінських функцій. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не встановлено протиправність рішень, дій чи бездіяльності Управління Державної казначейської служби України в Острозькому районі Рівненської області у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій, тому дійшов висновку, що підстав для відшкодування шкоди вказаної позивачем в порядку адміністративного судочинства судом не встановлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 рішення суду першої інстанції змінено, шляхом доповнення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції додатковими обґрунтуваннями, викладеними у мотивувальній частині постанови та виключивши з неї висновки про наявність у позивача права на відшкодування шкоди.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного законодавчого акта, яке не підлягає захисту в межах даного спору внаслідок відсутності відповідного законодавчого регулювання, оскільки позивач фактично просить стягнути невиплачену йому частину довічного грошового утримання судді у відставці, а такі кошти не підпадають під визначення збитків, викладених у статті 22 Цивільного кодексу України. Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що належним відповідачем у справі є відповідний орган Пенсійного фонду України (в даному випадку - третя особа, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області), яким здійснювалося нарахування та виплата позивачу довічного грошового утримання, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Підстави, на яких подана касаційна скарга позивач вказує пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 13.05.2020 касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами касаційної скарги позивача не погоджується, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 24.12.2021 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За змістом пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи встановлено, що звернення позивача до суду обумовлено ухваленням Конституційним Судом України рішення №1-р/2018 від 27.02.2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, відповідно до якого за період з 04.10.2016 по 28.02.2018 щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 оподатковувалося податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. На думку позивача, за цей період позивачу завдано шкоду у розмірі виходячи із сукупної суми відрахувань 32 805 грн 03 коп. В цьому випадку завдані позивачеві збитки зумовлені визнанням неконституційними положень закону.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини суддівського довічного грошового утримання, які повинні бути нараховані позивачу за період з 04.10.2016 по 28.02.2018, коли здійснювалось утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач вказує, що висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначає, що внаслідок дії норми Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів, яка визнана неконституційною, порушено право позивача на мирне володіння його майном. Визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний Суду України припинив незаконне обмеження права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, призначеного у відповідності до вимог статті 130 Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів». На переконання позивача, утримані з його щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці кошти є збитками в сенсі положення пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, а саме, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що на момент відкриття касаційного провадження у справі висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах був відсутній.

Водночас на момент розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховним Судом прийнято постанову від 14.05.2021 у справі № 560/47/20 у подібних правовідносинах, де за аналогічних предмета і підстав позову Верховний Суд вказав, що незважаючи на намагання позивача перевести спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, спір щодо неотримання суддею частини щомісячного грошового утримання, які мали бути йому нараховані, є спором щодо проходження публічної служби. У зв`язку з тим, що позивач не оспорював розмір отриманого суддівського довічного грошового утримання в контексті невідповідності такого встановленому законодавством, що було чинним у період виникнення спірних правовідносинах, у суду касаційної інстанції відсутні підстави та процесуальні повноваження на перевірку таких обставин з метою захисту порушеного права позивача.

При розгляді цієї справи Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від такого висновку.

За правилами пункту 4 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/12349/20 у справі № 460/3393/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2020 у справі № 460/3393/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України в Острозькому районі Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Головуючий Ж. М. Мельник-Томенко

Судді А. В. Жук

Н. М. Мартинюк