Справа № 420/746/22
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/746/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправним та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (далі ГУ ДПС), у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2021 №Ф-46506-50 у сумі 38 888, 74 грн.

Позивач зазначив, що він 03.01.2022 року поштою отримав оскаржувану вимогу та вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Позивач вказує, що 22.06.2007 року отримав Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та 17.12.2015 року, за власною заявою, зупинив свою адвокатську діяльність на підставі п.1 ч.1 ст.31 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", з 08.12.2015 року по теперішній час знаходиться на державній службі та працює в Роздільнянській районній державній адміністрації Одеської області. Крім того, з 01.10.2018 року по теперішній час є військовослужбовцем за контрактом Збройних Сил України та проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить державну службу та роботодавець сплачує єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, якій і був відповідно до положень ПКУ та Закону України «Про збір та облік единого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон України №2464-VІ) страхувальником та платником ЄСВ.

Оскільки відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльність, яку особа фактично не здійснює, Законом України №2464-VІ не врегульовано, позивач просив врахувати ла врахувати при вирішенні спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду з цього питання, викладену у постанові від 18.11.2021 року у справі №520/6094/19, згідно з якою необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, в даному випадку, незалежної професійної адвокатської діяльності, та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є свідченням здійснення особою адвокатської діяльності.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 05.11.2018 року у справі №820/1538/17, від 27.11. 2019 року (справа №160/3114/19) та від 05.03.2020 року (справа №824/509/19-а) досліджував проблематику питання щодо адміністрування Законом №2464-VІ єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, та у своїх рішеннях зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Наявність в особи Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право як адвоката на здійснення незалежної професійної діяльності, однак не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Ухвалою суду від 17.01.2022 року позов залишений без руху, наданий строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 21.02.2022 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження по справі відкрите, вирішено справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувані докази у відповідача.

Ухвалою суду від 07.04.2022 року клопотання представника Головного управління ДПС в Одеській області про продовження строку для надання відзиву та зупинення провадження по справі №420/746/22 до закінчення воєнного стану залишено без розгляду у зв`язку з надходження до суду відзиву на позов.

Представник відповідача у поданому відзиві на позов непогодився з доводами позивача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник навів правові норми ПКУ, Закону України №2464-VІ та зазначив, що з 01.01.2017 до ст.7 Закону №2464 було внесено зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного року.

Так, якщо раніше такі платники ЄСВ мали право самостійно визначати базу нарахування ЄСВ у разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного соціального внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування ЄСВ та розміру мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 таке самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стає їх обов`язком.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.7 та абз.3 ч.8 статті за платником ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 38 888, 74 грн, в тому числі за 2017 рік позивач повинен був сплатити до 01.05.2018 року ЄСВ у сумі 8448 грн. За 2018 та 2019 роки йому нараховано щоквартально по 2457,18грн, усього у сумі 19657,44грн (2754,18х8); за 2020 рік нараховано за 1 кв. -2078,12 грн, за 2 кв - 1039,06 грн, за 3 кв. - 3178,12 грн, за 4 кв - 3300,00 грн.

На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) 06.12.2021 року №Ф-46506-50 зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 38 888,74 грн.

Представник відповідача також наводить положення п.9 прим.2 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VІ, згідно з якими під час особливого періоду, визначеного Законом України від 21.10.1993 року «Про мобілізаційну гідготовку та мобілізацію, платники єдиного внеску, зокрема фізичні особи - підприємці, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов' язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених п. 2 ст.6 Закону №2464, якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до контролюючого органу такою особою протягом 10 днів після її демобілізації.

Водночас, фізичні особи - підприємці, прийняті на військову службу за контрактом, не звільняються від сплати єдиного внеску.

Представник відповідача вважає, що прийняте Головним управлінням ДПС в Одеській області вимога про сплату боргу - є повністю обґрунтованою.

Дослідивши заяви по суті учасників справи та надані ними докази суд дійшов висновку задоволення позову.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закону України №2464-VІ згідно з преамбулою до вказаного Закону.

Статтею 14 Закону встановлені обов`язки органів доходів і зборів, які зобов`язані, зокрема, здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до ст.4 Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

База нарахування єдиного внеску визначається у відповідності до ст.7 Закону України № 2464-VІ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону (із змінами, внесеними згідно із Законами №1774- VІІІ від 06.12.2016 року, №2148-VІІІ від 03.10.2017 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), п.5 та 5-1, ч.1 ст4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно ч.4 ст.25 Закону України №2464-VІ, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному ст.42 ПКУ.

Відповідачем сформована податкова вимога від 06.12.2021 №Ф-46506-50 зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 38 888, 74 грн, оскільки згідно даних інтегрованої картки платника позивача відповідачем нараховувалась щоквартально сума ЄСВ за перод з 2017 по 2020 рік.

Таким чином, вказана заборгованість виникла в результаті нарахування відповідачем - ГУ ДПС позивачу по картки платника податків ОСОБА_1 - ЄСВ як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, а саме адвокатську діяльність.

Проте відповідачем ГУ ДПС не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_1 у вказаний період займався незалежною професійною діяльністю. Відповідачем не спростовано твердження позивача, що він з 2015 року зупинив свою адвокатську діяльність з 08.12.2015 року по теперішній час знаходиться на державній службі, з 01.10.2018 року по теперішній час є військовослужбовцем за контрактом Збройних Сил України та проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що позивач 22.06.2007 року отримав Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Проте з 08.12.2015 року позивач працює в Роздільнянській районній державній адміністрації.

Згідно з довідкою Роздільнянській районній державній адміністрації Одеської області від 05.01.2022 року за період з 08.12.2015 року по 31.12.2021 року позивачу нарахований та виплачений дохід в сумі 1641276,89 грн, з якого утримано та перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 295429,00грн та військовій збір в сумі 24619,00грн, а також нарахований та сплачений до бюджету єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 361080,00грн.

Представником відповідача не спростовані доводи позивача з посиланням на правові висновки Верховного Суду, що за період її роботи найманим працівником у будь-якому разі відсутні підстави для нарахування ЄСВ.

Між тим, відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд за приписами ч.2 ст.242 КАС України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необхідним врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.11.2021 року у справі № 520/6094/19, в якій позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДПС у Харківській області та просив визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію ГУ ДПС від 10.06. 2019 року N 7617/Х/20-40-13-02-11, в якій контролюючий орган зазначив, що у розумінні Закону №2464-VІ роботодавці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, розглядаються як окремі платники єдиного внеску. Платники єдиного внеску, визначені у п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ (особи, що отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності, й ті, які його не отримують), зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 7 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року, позов задоволено в повному обсязі.

Верховний Суд вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанції , які надавши аналіз приписам Закону №2464-VІ, дія якого поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску, дійшли висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, в даному випадку, незалежної професійної адвокатської діяльності, та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є свідченням здійснення особою адвокатської діяльності.

Так, відповідно до статей 31,32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви. Протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

З наведених вище положень Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» суди резюмували, що правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю. Таким чином законодавець розрізняє зупинення та припинення права на заняття адвокатською діяльністю.

Поняття "зупинення" та "припинення" адвокатської діяльності мають різну юридичну природу, та, відповідно, не є тотожними, з огляду на різний процедурний характер та особливості застосування, у зв`язку з чим суди дійшли висновку, що дія положень Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.11.2014 року №1162 , які регулюють особливості саме припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не розповсюджується на правовідносини, в яких адвокатська діяльність була зупинена, як на цьому наполягає контролюючий орган. З відомостей, що містяться в облікових картках Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форми ОК-7, ОК-5), судами з`ясовано, що єдиний внесок за нього в період зупинення його адвокатської діяльності сплачувався роботодавцем - Українською інженерно-педагогічною академією. Ця обставина також підтверджується наданими позивачем витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового держаного соціального страхування Пенсійного фонду України.

Надаючи оцінку доводам контролюючого органу щодо того, що ані ПКУ, ані Законом №2464-VІ не врегулювано особливостей сплати грошових зобов`язань самозайнятою особою у разі зупинення нею такої здійснення діяльності, суди виходили з того, що з практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків ("Серков проти України", заява N 39766/05, "Щокін проти України", заяви N 23759/03 та N 37943/06) слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 18.11.2021 року у справі № 520/6094/19 зазначив, що Верхвний Суд у постановах від 05.11.2019 року у справі №820/1538/17, від 27.11. 2019 року (справа N 160/3114/19) та від 05.03. 2020 року (справа №824/509/19-а) досліджував проблематику питання щодо адміністрування Законом №2464-VІ єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, та у своїх рішеннях зазначив, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Наявність в особи Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право як адвоката на здійснення незалежної професійної діяльності, однак не є доказом безпосереднього здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Колегія суддів Верховного суду вказала, що аналіз судової практики свідчить про існування усталеної правової позиції з правового питання, що є спірним у цій справі, від якої Верховний Суд в установленому законом порядку не відступав. Сформульовані Верховним Судом висновки з цього питання підставно застосовані судами попередніх інстанцій у справі, що переглядається. Заявником касаційної скарги, своєю чергою, переконливо не обґрунтовано необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які були застосовані судами. Доводи й аргументи заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Сталою практикою Верховного Суду визначено, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VІ щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З урахуванням викладеного та не надання відповідачем ГУ ДПС, якій є суб`єктом владних повноважень, належних та допустімих доказів здійснення позивачем незалежної професійної діяльністі та отримання відповідних доходів суд дійшов висновку, що Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2021 №Ф-46506-50 у сумі 38 888, 74 грн є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2,3,6,7,9,12,13, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044 ) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати адресовану ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску Головного управління ДПС в Одеській області від 06.12.2021 №Ф-46506-50 у сумі 38 888, 74 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва