Справа № 260/3732/21
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2022 року м. Ужгород№ 260/3732/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника позивача - Калинич О.І.;

представника відповідача - Хома Д.І.;

представник третьої особи - не з`явився;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4,м. Ужгород, Закарпатська область, 88008), де третя особа Головне управління ДПС у Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Волошина Августина, 52) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, де третя особа Головне управління ДПС у Закарпатській області, згідно якого просив: "1.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову у призначення пенсії №71 від 20.10.2020р. 2. Визнати неправомірні дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком не зарахувавши період ведення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року по 31.12.2009 року та період роботи до загального стажу з 04.05.1987 року по 14.05.87року, 10 днів роботи на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району графа запису 20-21 трудової книжки 3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням періоду ведення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року по 31.12.2009 року, період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.87року на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району, графа запису 20-21 трудової книжки, до загального стажу та призначити пенсію з моменту подання заяви на призначення пенсії за віком."

В подальшому позивач надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив зобов`язати відповідача зарахувати період ведення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року до 30.06.2000 року та період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.1987 року на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району та призначити пенсію з моменту звернення.

Уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 15.10.2020 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, рішенням №71 від 20.10.2020 року відповідач відмовив позивачеві у призначенні пенсії. Зокрема, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач наголошує, що відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.1987 року, а також період здійснення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року по 30.06.2000 року, оскільки записи в трудовій книжці занесені неналежним чином. Вказану відмову у призначенні пенсії за віком позивач вважає протиправною та такою, що порушує його права на пенсійне забезпечення.

У судовому засіданні позивач та представник позивача просили уточнені позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, з мотивів викладених у відзиві, вказавши, що відповідач діяв у межах наданих повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач 15.10.2020 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, додавши до неї трудову книжку, атестат про навчання, військовий квиток, довідку про підтвердження стажу роботи (а.с. 17-51).

Однак, 20.10.2020 року відповідачем прийнято рішення № 71 про відмову позивачеві у призначенні пенсії за віком (а.с. 12-13).

Зокрема, згідно рішення від 20.10.2020 року № 71 відповідач вказує, що страховий стаж позивача становить 22 роки 6 місяців 26 днів (а.с. 13).

Натомість, відповідачем до страхового стажу не враховано: період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.87 року, з 28.08.1992, оскільки записи в трудовій книжці занесені неналежним чином, що суперечить інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (а.с. 13).

Вважаючи вказану відмову у призначенні пенсії за віком протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом, який в подальшому було уточнено згідно заяви від 13.05.2022 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Так, відповідачем не взято до страхового стажу позивача період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.1987 року на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району.

Згідно трудової книжки позивача містяться записи за №№20-21, де зазначено, що 04.05.1987 року позивача прийнято на роботу на підприємство Райзаготконтора Ужгородського району та 14.05.1987 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням з підприємства Райзаготконтора Ужгородського району.

Так, записи у трудовій книжці позивача про роботу на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району скріплені печатками підприємства, підписом керівника та такі чітко містять відомості щодо роботи позивача на даному підприємстві у спірний період.

Щодо посилання відповідача, як на підставу не зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивача, на те, що дата звільнення містить виправлення, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58), містить аналогічні норми, які містила Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162.

Відповідно до п.4.1 Інструкції №58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Отже, суд зазначає, що відповідні записи у трудовій книжці, є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача щодо спірного періоду роботи.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема Витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також листом Головного управління ДПС у Закарпатській області від 25.06.2021 року, позивач відповідно до відомостей АІС "Податковий блок" 01.04.1993 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець (свідоцтво №1653) та 30.12.2016 року було проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності за власним рішенням (а.с. 53-58).

Так, згідно листа Головного управління ДПС у Закарпатській області від 25.06.2021 року зазначено, що позивачем здійснювалась підприємницька діяльність за період:

1993 рік, квітень - грудень на загальній системі оподаткування (далі - загальна система) та сплачувались авансові платежі по прибутковому податку з громадян (далі ПДФО);

1994 рік на загальній системі, сплата авансових платежів по ПДФО, 1995, 1996, 1997,1998 рр. на патенті про сплату фінансового розміру прибуткового податку з громадян (далі - фіксований патент);

1999-2000рр. на спрощеній системі оподаткування (далі - єдиний податок);

2001 рік, січень-березень на загальній системі (діяльність не проводилась) та квітень - грудень на єдиному податку;

2002-2009 рр. на загальній системі, сплата авансових платежів по ПДФО;

2010-2016рр. на загальній системі (діяльність не проводилась).

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема пенсія за віком.

Згідно ч.2 ст.24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а. за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Ч. 4 ст. 24 Закону №1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом

Відповідно до п. 3-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

- з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

- з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків.

Так, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Таким чином, матеріалами справ підтверджено уточнені позовні вимоги позивача щодо здійснення позивачем підприємницької діяльності у період з 01.04.1993 року по 30.06.2000 року.

Отже, відповідач підрахував загальний стаж позивача 22 роки 6 місяців та 26 днів, без урахування періоду ведення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року по 30.06.2000 року та періоду роботи з 04.05.1987 року по 14.05.1987 року на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України випливає, що кожна особа людина має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права. Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що "спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення".

З аналізу наведених норм, можна зробити висновок, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, неточність записів та/або занесення записів неналежним чином не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з страхового стажу позивача.

Суд зазначає, що не зарахування спірного стажу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ССПЛ, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу КЗПЛ сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ССПЛ і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (№ 44277/98).

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Уточнений позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4,м. Ужгород,Закарпатська область,88008), де де третя особа Головне управління ДПС у Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Волошина Августина, 52) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову у призначенні пенсії №71 від 20.10.2020 року

3. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком не зарахувавши період ведення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року по 30.06.2000 року та період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.1987 року на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням періоду ведення підприємницької діяльності з 01.04.1993 року по 30.06.2000 року та період роботи з 04.05.1987 року по 14.05.1987 року на підприємстві Райзаготконтора Ужгородського району до загального стажу та призначити пенсію з моменту подання заяви на призначення пенсії за віком.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

6. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено 18.05.2022 року.