Справа № 640/27183/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2021 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яким просив:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки Київського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27 липня 2021 року за № 6437 з урахуванням всіх складових грошового забезпечення, починаючи з 01 квітня 2019 року, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб";

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Київського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 27липня 2021 року за № 6437 з урахуванням всіх складових грошового забезпечення, починаючи з 01 квітня 2019 року, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" з урахуванням виплаченого;

визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення відсоткового значення пенсійного забезпечення при перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 та встановлення її розміру у 70% грошового забезпечення;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, у розмірі 82% відповідних сум грошового забезпечення, відповідно до статей 13, 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01 квітня 2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року позовну заяву повернуто в частині вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення відсоткового значення пенсійного забезпечення при перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 та встановлення її розміру у 70% грошового забезпечення та про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, у розмірі 82% відповідних сум грошового забезпечення, відповідно до статей 13, 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01 квітня 2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, порушено норми процесуального права.

Додатково зазначив, що станом на день звернення до суду правовідносини є триваючими і фактично права позивача порушуються пенсійним органом щомісяця. Крім того висновок Верховного суду по справі №240/12017/19 не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки прийнятий по відношенню до інших спірних обставин.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії в вересні 2021 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 25 листопада 2021 позовну заяву повернуто в частині вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення відсоткового значення пенсійного забезпечення при перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 та встановлення її розміру у 70% грошового забезпечення та про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, у розмірі 82% відповідних сум грошового забезпечення, відповідно до статей 13, 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01 квітня 2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України оскільки позивачем не доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (п. 1 ст. 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ «Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Як вірно зазначено судом першої інстанції, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як зазначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 12 жовтня 2021 року, правовідносини щодо здійсненого перерахунку та виплати пенсії за вислугу років у розмірі 70 % сум грошового забезпечення виникли у 2018 році, водночас з даним позовом позивач звернувся у вересні 2021 року, тобто з істотним пропуском строку передбаченого ст. 122 КАС України.

Повертаючи позову заяву в частині вимог, суд першої інстанції послався на висновки Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року по справі №240/12017/19, відповідно до яких для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19 суд касаційної інстанції дійшов наступного висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

З урахування зазначених висновків Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, звернувшись до суду у вересні 2021 року з позовними вимогами за 2018 рік, пропустив строк звернення до суду, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, крім того на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем належних доказів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що висновок Верховного суду по справі №240/12017/19 не може бути застосований до даної справи, оскільки стосується виплати позивачеві за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року, водночас в даній справі спірний період з 01 квітня 2018 року по даний час.

Як зазначено позивачем в заяві про усунення недоліків від 10 листопада 2021 року, про фактичне заниження розміру відсоткового забезпечення після отримання 15 липня 2021 року у відповідь на адвокатський запит копії пенсійної справи.

Також апелянт зазначив, що дізнатися про порушення своїх прав в частині зменшення відсоткового значення пенсійного забезпечення позивач не мав можливості так, як загальний розмір пенсійного забезпечення не було зменшено, відповідно підстави які б мали сформувати інтерес/зацікавленість останнього до складної системи пенсійного забезпечення були відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Водночас, отримання позивачем листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 30 червня 2021 року №2600-0203-8/105109 та копії пенсійної справи у відповідь на адвокатський запит не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку (наприклад постанова Верховного Суду від 27 серпня 2021 року по справі № 1.380.2019.000974).

Також колегія вважає помилковим висновок апелянта про неможливість застосування до даної справи висновків Верховного Суду викладених в постанові від 31 березня 2021 року по справі №240/12017/19, оскільки зазначені висновки стосуються питань застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, зокрема щодо перерахунку пенсії.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції інстанцій про те, що позивач пропустив строк звернення до суду в частині вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зменшення відсоткового значення пенсійного забезпечення при перерахунку розміру пенсії ОСОБА_1 та встановлення її розміру у 70% грошового забезпечення та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, у розмірі 82% відповідних сум грошового забезпечення, відповідно до статей 13, 43, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", починаючи з 01 квітня 2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 242-244, 250, 286, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року без змін.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку