Справа № 320/7095/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7095/21 Суддя першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не нарахування та невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

- зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з визначенням базового місяця індексації - січень 2008 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.11.2021 позов задоволено повністю. Крім того, стягнуто на користь Позивача судові витрати в розмірі 3500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Відповідача.

При цьому суд виходив з того, що проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляції) є обов`язковим для всіх роботодавців, а приписами чинного законодавства не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано вчинення таких дій з надходженням коштів до підприємства, установи, організації. Також суд зазначив, що базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення є січень 2008 року, оскільки наступне підвищення розміру посадового окладу військовослужбовців відбулося у березні 2018 року. Окремо суд зазначив, що заявлена до присудження сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а відтак підлягає зменшенню до 3 500,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом було розглянуто справу без повідомлення в/ч НОМЕР_2 . Наголошує, що через обмеження фінансового ресурсу можливості виплатити індексацію не було, а Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі Порядок №1078) не передбачає механізму нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Зазначає, що підстави для нарахування індексації грошового забезпечення Позивачу із встановленням базового місяця січня 2008 року відсутні, оскільки Порядок №1078 застосовується з січня 2016 року, а тому приписи, вказані в ньому, повинні бути застосовані з моменту початку його дії. Підкреслює, що грошове забезпечення було суттєво підвищене з 01.12.2015, а відтак застосування базового місяця січня 2008 року є безпідставним. Також Відповідачем зауважено, що нарахування індексації грошового забезпечення є дискреційними повноваженнями в/ч НОМЕР_2 . Щодо присуджених витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що будь-якої заяви про їх розподіл на адресу в/ч НОМЕР_2 не надходило, що унеможливлювало їх стягнення взагалі.

Після усунення визначених в ухвалі від 17.12.2021 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційні скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що будь-яких аргументів щодо порушень судом норм матеріального і процесуального права апеляційна скарга не містить. Зазначає, що протягом більш ніж пів року Відповідач не цікавився рухом справи, а відтак безпідставно вказує на те, що її розглянуто без повідомлення останнього. Підкреслює, що жодних аргументів необхідності скасування судового рішення в частині розподілу судових витрат в апеляційній скарзі не наведено.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Вишгородського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 06.05.2021 №88 ОСОБА_1 проходила військову службу з 19.03.2015 по 07.08.2018 у в/ч НОМЕР_2 (а.с. 15).

Позивач звернувся до Відповідача із заявою від 11.05.2021 про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по лютий 2018 року з урахуванням базового місяця січня 2008 року (а.с. 17).

Водночас листом в/ч НОМЕР_2 від 25.05.2021 №1265 ОСОБА_1 повідомлено, що у період з січня 2016 року по березень 2018 року індексація не нараховувалась та не виплачувалась у зв`язку з тим, що не була передбачена в бюджеті Міністерства оборони України на відповідні роки (а.с. 18-21).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військо службовців та членів їх сімей», ст. ст. 2, 4, 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон), ст. Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», а також ряду Порядку №1078, суд першої інстанції з огляду на правові позиції Верховного Суду дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання індексації заробітної плати, яке не може залежати від надходження коштів до підприємства, установи чи організації, а при проведенні індексації грошового забезпечення базовим місцем є січень 2008 року.

Однак з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Приписи ч. 6 ст. 2 Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 21.07.2016 103 відсотка).

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком №1078.

Приписи п. 1-1 Порядку №1078 визначають, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 21.07.2016 103 відсотка).

Згідно абз. 5 п. 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі грошове забезпечення військовослужбовців.

При цьому підпунктом 2 пункту 6 Порядку №1078 передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Із змісту наведеного вбачається, що пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

Доводи в/ч НОМЕР_2 стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2016-2018 роки, і, як наслідок, відсутності підстав для виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, колегією суддів оцінюються критично з огляду на таке.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а отже поширюється і на військовослужбовців.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що Відповідачем було правомірно не забезпечено виплату індексації грошового забезпечення Позивачу, що, у свою чергу, виключає існування правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в указаній частині, про що вірно зазначив суд першої інстанції. Доводів, які б спростували відповідні твердження суду першої інстанції, Апелянтом не наведено.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17, 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 05.02.2020 у справі № 825/565/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 27.04.2021 у справі №380/1513/20.

Посилання в/ч НОМЕР_2 на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України (щодо виплати індексації лише у межах фінансових ресурсів бюджетів) та Міністерства соціальної політики України (щодо відсутності механізму нарахування та виплати індексації за попередні періоди) є помилковими, оскільки вказані листи не можуть обмежувати гарантоване Законом право особи на отримання відповідних виплат.

У свою чергу, перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог про необхідність застосування при нарахуванні та виплаті індексації базовий місяць січень 2008 року, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

За правилами абз. 2 п. 2 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Тобто, як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі № 825/565/17, наявні підстави вважати, місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією Відповідача як органу, в якому Позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на Відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити Позивачу індексації грошового забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, у межах спірних правовідносин індексація не була нарахована та виплачена Позивачеві. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний Відповідачем при нарахуванні індексації, є передчасним, оскільки у цій частині права Позивача не можна вважати порушеними, а доказів протилежного останнім не наведено.

За таких обставин, у цьому випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону, покладається на Відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації Позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні.

Аналогічна позиція щодо тотожних правовідносин висловлена Верховним Судом у постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.

Водночас, з приводу доводів Апелянта про те, що судом першої інстанції позбавлено його права на подачу відзиву на позов, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою вирішено, зокрема:

- витребувати у Відповідача довідку про суми нарахованої та виплаченої Позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по березень 2018 року;

- запропонувати Відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

У свою чергу, копію указаної ухвали на адресу в/ч А3085 судом першої інстанції у розумінні положень КАС України направлено не було, оскільки електронна адреса: , на яку направлялися копії ухвали від 22.06.2021 та позовної заяви і доданих до неї документів (а.с. 40), не належить до офіційних електронних адрес Відповідача. До того ж у супровідному листі про направлення указаних документів електронною адресою в/ч НОМЕР_2 вказано іншу - (а.с. 39).

Приписи ч. 6 ст. 162 КАС України визначають, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Отже, лише у випадку неподання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вправі здійснювати вирішення справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки справа розглядалася в письмовому провадженні, тобто без виклику сторін, і судове засідання не проводилося, положення п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України не може бути застосовано при буквальному тлумаченні.

Водночас, судова колегія з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.08.2021 у справі № 657/1284/16-а, звертає увагу, що положення п. 3 ч. 3 ст. 353 КАС України слід тлумачити розширено, з метою забезпечення права особи на участь у справі, а не лише в судовому засіданні.

Із змісту зазначеної постанови суду касаційної інстанції також випливає висновок, що неповідомлення сторони про відкриття провадження чи залучення її в якості співвідповідача та ненадсилання їй копії позовної заяви є не менш суттєвим порушенням, ніж розгляд справи у судовому засіданні за її відсутності внаслідок неналежного повідомлення. У зв`язку із неповідомлення в/ч НОМЕР_2 про відкриття провадження у справі у справі та ненадіслання їй копії позовної заяви вона було позбавлене можливості реалізувати усі свої процесуальні права, зокрема, право на подання відзиву на позов, право заявити клопотання про розгляд справи за її участю в судовому засіданні, і як наслідок - взяти участь у ньому.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 805/1039/16-а та від 24.09.2019 у справі № 495/1294/13-а.

Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що, як було підкреслено вище, одним із доводів апеляційної скарги в/ч НОМЕР_2 є саме неналежне його повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції і ненадсилання копії позовної заяви і доданих до неї матеріалів, що, з урахуванням встановлених вище обставин є підставою для скасування судового рішення на підставі п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України.

При цьому посилання Позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що Відповідач повинен був цікавитися рухом справи, судова колегія вважає безпідставним, оскільки такий обов`язок виникає в учасника справи лише у випадку обізнаності про існування такої справи.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для присудження на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу Позивачем подано: договір про надання правової допомоги від 21.05.2021 №70/21 з додатками (а.с. 22-29), акти №№1, 2 від 04.06.2021 про надані адвокатські послуги з правничої допомоги (а.с. 32-33), квитанції від 04.06.2021 №0.0..1 на суму 4000,00 грн та від 07.06.2021 №0.0..1 на суму 4000,00 грн (а.с. 34).

Судом також встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі Позивачем та його представником оцінено у наступних розмірах: проведення консультації клієнта та вивчення наявних у нього документів - 500,00 грн; підготовка та направлення звернення до відповідача, витребування додаткових доказів - 500,00 грн; проведення роботи з вивчення нормативно-правових актів з питання законних підстав нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, проведення консультації з фахівцями стосовно розрахунків індексації - 1000,00 грн; юридична експертиза отриманих документів та вивчення судової практики та правової позиції ЄСПЛ - 2000,00 грн; підготовка позовної заяви, уточнення всіх позовних вимог, друк усіх матеріалів і направлення позовної заяви з додатками до суду - 2500,00 грн; процесуальний супровід справи: підготовка заперечення на відзив та інших процесуальних документів (пояснень, заяв, клопотань), підготовка апеляційної скарги (при необхідності) - 1500,00 грн. Усього разом 8000,00 грн.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши аналіз положень ст. ст. 132, 134, 139 КАС України, ст. ст. 1, 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», прийшов до висновку про неспівмірність і непропорційність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням складності цієї справи, а відтак зменшив її до 3 500,00 грн.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Матеріали справи свідчать, що в/ч НОМЕР_3 не подавалося до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу з огляду на те, що позовну заяву і додані до неї документи на адресу Відповідача судом не направлялися. У свою чергу, аргументів щодо непропорційності чи неспівмірності заявленої до відшкодування суми витрат на професійну правничу допомогу в/ч НОМЕР_2 не заявлено й в апеляційній скарзі.

Водночас, перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі їх видів наданих послуг, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави (п. 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2); представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6).

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Щодо обґрунтованості витрат, наведених в актах про надані послуги з правничої допомоги, то проведення консультації клієнта та вивчення наявних у нього документів; підготовка та направлення звернення до Відповідача, витребування додаткових доказів; проведення роботи з вивчення нормативно-правових актів з питання законних підстав нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, проведення консультації з фахівцями стосовно розрахунків індексації; юридична експертиза отриманих документів та вивчення судової практики та правової позиції ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що складання і підготовка позовної заяви належить до такої діяльності адвоката як складання процесуальних документів, до якої входять всі вище перелічені послуги. Отже, окреме їх виділення від підготовки позовної заяви є необґрунтованим, позаяк останні є елементом підготовки позовної заяви, а тому такі витрати не можуть вважатися обґрунтованими.

З приводу наведених в акті від 04.06.2021 №2 послуг з процесуального супроводу справи: підготовка заперечення на відзив та інших процесуальних документів (пояснень, заяв, клопотань), підготовка апеляційної скарги (при необхідності) - 1500,00 грн, то матеріали справи не містять доказів надання Позивачеві будь-якої з них.

Таким чином, враховуючи категорію складності даної справи (малозначна) та необґрунтованість частини заявлених до відшкодування витрат, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які Позивач просив компенсувати, не є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору, у зв`язку з чим з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, вважає, що присудженню на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 250,00 грн (1/2 від суми витрат із складання позовної заяви).

Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 820/1719/18, від 29.01.2020 у справі № 826/16707/18, від 17.08.2020 у справі № 820/1683/18.

При цьому судова колегія звертає увагу, що в апеляційній скарзі будь-яких аргументів щодо незгоди з висновками суду першої інстанції про неспівмірність і неспіврозмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не висловлено.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Водночас, як було зазначено вище, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено 19 травня 2022 року.