Справа № 120/12994/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 травня 2022 р. Справа №120/12994/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Уланівської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся їх представник до Уланівської сільської ради.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 08 липня 2021 року його довірителі Крученюк Анатолій Федорович та ОСОБА_2 звернулися до Уланівської сільської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2 га кожному, що розташовані за межами села Уланів Уланівської сільської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області.

Однак, станом на 04 жовтня 2021 року відповідач всупереч земельному законодавству за наслідками розгляду поданого клопотання не прийняв рішення про надання дозволу або рішення про відмову у наданні таких, що, на думку представника позивачів, вказує на протиправну бездіяльність щодо нерозгляду поданих позивачами клопотань.

Відтак, на думку представника позивачів, ефективним способом захисту порушеного права його довірителів буде зобов`язання відповідача на найближчому пленарному засіданні чергової сесії розглянути клопотання позивачів та прийняти рішення про ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дозволів на розроблення проектів землеустрою.

Ухвалою від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справ та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

02 листопада 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Такий, окрім іншого, обґрунтований тим, що 17 серпня 2021 року на засіданні 13 позачергової сесії 8 скликання сільська рада розглянула клопотання позивачів про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність позивачів. Проте, проект відповідного рішення не набрав необхідної кількості голосів, що підтверджується протоколом пленарного засідання від 17 серпня 2021 року, а тому рішення з цього питання радою не прийнято. Відповідно до пункту 2 статті 22 Регламенту Уланівської сільської ради 8 скликання, який затверджений рішенням сільської ради №14 від 23 лютого 2021 року, сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше одного разу на місяць. Відтак, оскільки радою розглядалося клопотання позивачів про надання відповідних дозволів, проте не було підтримане депутатами ради, тому безпідставно стверджувати про допущення бездіяльності щодо нерозгляду поданого клопотання. Отже, оскільки депутати під час голосування за проект рішення про надання позивачам відповідних дозволів утримались від голосування, тому, на переконання відповідача, відповідне рішення з цього питання не прийнято. За наведених обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Стосовно судових витрат відповідач вказав, що при визначені суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, про що йдеться у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

10 листопада 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивачів наводить свої аргументи стосовно доводів відповідача. Так, представник позивачів зазначив, що твердження відповідача прямо суперечать приписам Конституції України, Земельному кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки відсутність належним чином оформленого розпорядчого індивідуального правового акту із земельних питань свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом (такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року за результатами розгляду справи №560/1334/19). Також у постанові від 09 липня 2020 року у справі №454/160/17 Верховний Суд дійшов висновку, що з боку відповідача має місце бездіяльність у разі, якщо відповідачем за наслідками розгляду заяви про надання відповідного дозволу не прийнято жодного акту ради, як суб`єкта земельних правовідносин, у формі рішення. Результати голосування 13 сесії Уланівської сільської ради 8 скликання від 17 серпня 2021 року не відображують мотивів прийняття того чи іншого рішення, які б дозволяли скористатись можливістю його оскарження та не містять і не відповідають поняттю акту органу місцевого самоврядування.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

07 липня 2021 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернувся в їх інтересах до Уланівської сільської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2 га кожному, що розташовані за межами села Уланів Уланівської сільської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області.

Зі змісту протоколу засідання 13 сесії 8 скликання Уланівської сільської ради, що відбувалося 17 серпня 2021 року, слідує, що питання про надання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства обговорювалось депутатами ради.

Проте, за результатами голосування проект рішення про надання таких дозволів не був підтриманий необхідною кількістю голосів депутатів, адже із 20 присутніх 19 депутатів утрималися від голосування.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає та реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать і землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами визначається главою 19 розділу IV ЗК України.

Так, згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Водночас, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до приписів частини 7 статті 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, у частині 7 статті 118 ЗК України встановлено два альтернативні варіанти правомірної поведінки уповноваженого органу в разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою: прийняти рішення про надання такого дозволу або про відмову в наданні дозволу.

При цьому, ЗК України встановлено місячний строк для розгляду органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування клопотання громадянина про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

В той же час, за правилами пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відтак, в даному випадку рішення про надання чи відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою належить до виключних повноважень Уланівської сільської ради, що реалізується шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні.

Проте, із встановлених в ході судового розгляду обставин слідує, що за наслідками розгляду клопотань позивачів від 07 липня 2021 року Уланівською сільською радою не прийнято жодного з можливих рішень, що підтверджується витягом із протоколу 13 сесії 8 скликання Уланівської сільської ради від 17 серпня 2021 року, адже із 20 присутніх депутатів 19 утрималися від голосування.

При цьому, загальний склад Уланівської сільської ради складає 26 депутатів.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 59 "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Тобто, рішення про надання позивачам відповідних дозволів або відмову у наданні таких могло бути прийняте Уланівською сільською радою лише за умови, якщо б за або проти винесених на розгляд проектів рішень проголосували щонайменше 18 депутатів сільської ради.

Відтак, відповідачем не прийнято жодного з передбачених ЗК України рішень за результатами розгляду клопотання позивачів.

Така бездіяльність органу місцевого самоврядування спричиняє правову невизначеність, оскільки клопотання позивачів залишається невирішеним через відсутність будь-якого конкретного рішення уповноваженого органу.

Більше того, такий результат голосування не можна розцінювати як виконання відповідачем свого обов`язку щодо прийняття за результатами розгляду відповідного клопотання одного з передбачених ЗК України рішень, оскільки відповідач повинен був прийняти рішення, обираючи з двох можливих та передбачених ЗК України варіантів: або надати дозвіл, або відмовити у наданні такого дозволу, враховуючи при цьому вимоги та обмеження, встановлені законом.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у неприйнятті у встановлений частиною 7 статті 118 ЗК України строк рішення як розпорядчого акту за наслідками розгляду клопотання позивачів від 07 липня 2021 року.

В той же час, з приводу вимоги зобов`язального характеру варто врахувати наступне.

Так, відсутність рішення відповідача про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу позивачам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання позивачів свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність.

При цьому, з огляду на пункт 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Аналогічний правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №580/704/21.

Крім того, варто врахувати й те, що у позовній заяві йдеться про необхідність зобов`язання відповідача на найближчому пленарному засіданні чергової сесії розглянути клопотання позивачів про надання відповідних дозволів та прийняти рішення, яким надати позивачам такі дозволи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивачів про надання дозволів на розроблення проекту землеустрою є похідною від основної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності, а тому підлягає задоволенню.

Водночас, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати позивачам дозволи на розроблення проекту землеустрою не може бути задоволеною, адже, на переконання суду, задоволення вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідне клопотання виключає можливість одночасного задоволення й вимоги про зобов`язання сільську раду надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Такі висновки ґрунтуються на тому, що в ході розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою компетентний орган в силу положень частини 7 статті 118 ЗК України вправі надати такий дозвіл або відмовити у його наданні, що свідчить про наявність дискреції у діях суб`єкта владних повноважень, що обмежує суд одночасно зобов`язати відповідача розглянути клопотання та надати при цьому відповідний дозвіл.

Відтак, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачами при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі по 908 гривень кожним, що підтверджується квитанціями 04 травня та від 05 травня 2021 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з огляду на те, що позивачами при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі по 908 гривень кожним, а тому на користь кожного з позивачів слід стягнути по 454 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі по 908 гривень кожний як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

З приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то слід врахувати наступне.

Про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Із системного аналізу вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Так, у позовній заяві зазначено, що кожним із позивачів понесено витрати на правову допомогу по 5000 гривень кожним. При цьому, у підтвердження понесення позивачами витрат на професійну правничу допомогу представником позивачів до позовної заяви долучено договір про надання правової допомоги №07/21-з/4 від 04 липня 2021 року, що укладений з ОСОБА_1 , а також договір 07/21-з/3 від 06 липня 2021 року, що укладений з ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 зазначених договорів адвокат на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 2.3 розділу 2 договорів для виконання обов`язків, передбачених пунктом 2.1, клієнт надає адвокату право, зокрема, подавати, отримувати, підписувати заяви, в тому числі і позовні заяви.

При цьому, сторони домовились про сплату адвокатові гонорару у розмірі 5000 гривень кожний, що слідує зі змісту позовної заяви.

На переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 5000 гривень кожним із позивачів, є досить завищеними.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17 лютого 2022 року у справі №120/2553/19-а, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Так, судом установлено, що адвокатом надано послугу позивачам, що пов`язана із складанням та поданням в їх інтересах позовної заяви, яка представником позивачів і підписана.

Докази надання адвокатом позивачам інших послуг відсутні.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц йдеться про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Разом із тим, при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, що належить компенсувати позивачам, суд враховує приписи частини 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує на те, що витрати на професійну правничу допомогу є завищеними. Так, звертається увага на те, що суд має врахувати, що представником позивачів подано до суду колективний позов, в якому наведено однакові підстави та заявлені ідентичні вимоги позову, що пред`явлений до одного і того самого відповідача, тобто фактично адвокатом надано правову допомогу в межах подібних правовідносин, сформованих в одному позові та лише обсяг наданих доказів потребував додаткового опрацювання.

Суд погоджується з такими доводами представника відповідача, оскільки адвокатом виконувались одні і ті ж роботи та надавались одні й ті ж послуги обом позивачам.

Суд переконаний, якщо адвокатом надавалися послуги одному з позивачів і ним витрачено певну кількість годин на виконання роботи для захисту прав одного позивача, то при наданні таких самих послуг іншому позивачеві кількість витраченого часу за такі самі послуги мала б бути меншою.

При цьому, слід врахувати, що позовна заява подана адвокатом Браславцем Я.Ю. в інтересах обох позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - що вказує на неможливість складання однієї позовної заяви протягом однакової кількості часу.

Крім того, адміністративна справа №120/12994/21-а розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності, що також вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих послуг.

Наведене свідчить про недостатню обґрунтованість розміру понесених позивачами витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 5000 гривень кожним, а тому слід дійти висновку, що такий розмір є досить завищеним.

При цьому, слід врахувати і те, що особливості розподілу судових витрат визначені статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частинами 1, 3 якої передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, на переконання суду, розмір понесених позивачами витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі по 1000 гривень кожному позивачу, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Уланівської сільської ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 07 липня 2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2 га кожному, що розташовані за межами села Уланів Уланівської сільської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язати Уланівську сільську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 07 липня 2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2 га кожному, що розташована за межами села Уланів Уланівської сільської об`єднаної територіальної громади Хмільницького району Вінницької області та за результатами розгляду такого прийняти рішення про надання або про відмову у наданні відповідного дозволу.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі по 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 1000 (одна тисяча) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Уланівської сільської ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачі:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Уланівська сільська рада (місцезнаходження: 22032, Вінницька обл., Хмільницький р-н, с. Уланів, вул. Миру, буд. 9; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04331834)

Повний текст рішення суду складено 16.05.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович