Справа № 160/4344/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року Справа № 160/4344/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3216-58 від 14.02.2020р., №Ф-3216-58У від 17.02.2021р., -

ВСТАНОВИВ:

21.02.2022р. (згідно відомостей Укрпошта Експрес) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправними та скасувати вимоги відповідача №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. на суму 29293,44 грн. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р. на суму 8495,30 грн. про сплату позивачем боргу з єдиного внеску;

- зобов`язати відповідача здійснити коригування в інтегрованій картці платника позивача шляхом виключення з неї суми заборгованості, що виникла на підставі вимог №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р. у загальному розмірі 37788,74 грн.;

- судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на надання правової допомоги у розмірі 3000,00 грн., покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він не погоджується із оспорюваними вимогами, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець, а розмір внеску мав бути не меншим мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною-особою підприємцем, який не здійснював підприємницьку діяльність, що призвело б до подвійної сплати єдиного внеску у мінімальному розмірі; контролюючий орган навмисно направляв оскаржувані вимоги на адресу, за якою позивач був зареєстрований до жовтня 2014 року, що унеможливлювало їх отримання позивачем з метою уникнення процедури їх узгодження та оскарження; з боку відповідача мало місце порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску; з 2012 року позивач не здійснював жодної господарської діяльності як фізична особа-підприємець, до податкової не з`являвся та не подавав заяви про обрання оподаткування, не подавав податкової та іншої звітності, оскільки не здійснював підприємницьку діяльність. Окрім того, позивач вважає, що ефективним способом захисту його порушеного право є саме зобов`язання відповідача здійснити коригування в інтегрованій картці платника позивача шляхом виключення з неї суми заборгованості у загальному розмірі 37788,74 грн., що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у його постанові від 25.03.2020р. у справі №826/9288/18. В обґрунтування своєї позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду.

Ухвалою суду від 22.03.2022р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, поновлено позивачеві строк звернення до суду з даним позовом та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву згідно до вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.64).

14.04.2022р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити посилаючись на те, що ОСОБА_1 з 05.03.2003р. по 01.03.2021р. перебував на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Нікопольська ДПІ як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування та був платником єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464; факт того, що роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок не звільняє останнього від обов`язку сплачувати єдиний внесок за себе як за фізичну особу-підприємця; спірні вимоги включають в себе заборгованість за період з 2017 року по 4 квартал 2020 року включно, разом з тим, згідно наданої позивачем довідки ОК-5 вбачається, що за період серпень, вересень, жовтень, листопад 2018 року за позивача не здійснювалась сплата єдиного внеску, що, в свою чергу, виключає подвійну його сплату на загальну суму 3276,24 грн. (819,06грн.*4); відповідно до правової позиції Третього апеляційного адміністративного суду, викладеної у його постанові від 24.09.2019р. по справі №340/453/19, процедурне порушення не впливає на законність самої вимоги та не звільняє платника від обов`язку сплачувати відповідні зобов`язання; сума недоїмки станом на 31.01.2021р. становила 37788,74; позивачеві була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 17.02.2021р. №Ф-3216-58 на суму 37788,74 грн., у зв`язку з несплатою суми по якій контролюючий орган направив узгоджені вимоги від 14.02.2020р. №Ф-3216-58 на суму 29293,44 грн. та від 17.02.2021р. №Ф-3216-58У на суму зростання боргу 8495,30 грн. до органу державної виконавчої служби для виконання у встановленому законодавством порядку. Також, відповідач заперечує проти заявленого розміру судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, так як при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правничу допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору; розмір витрат на правничу допомогу у даній справі не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт; позивачем не надано доказів того, що понесені ним витрати на правничу допомогу, пов`язані саме розглядом даної конкретної справи; довідка про підтвердження отримання грошових коштів, не є належним та допустим доказом сплати наданих послуг. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається на постанови Верховного Суду (а.с.67-73).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній справі приймається 20.05.2022р., тобто у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи у порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 з 04.03.2008р. по 01.03.2021р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та Виписки з ЄДРПОУ (а.с.15,23).

У періоди, зокрема, з 2017 року по липень 2018 року та з грудня 2018 року по грудень 2020 року ОСОБА_1 був найманим працівником, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у справі (а.с.16-22).

Факт сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за спірні наведені періоди роботодавцями позивача підтверджується роздруківкою індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) - (а.с.24-26).

Контролюючим органом були сформовані наступні вимоги про сплату боргу (недоїмки), а саме:

- №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 29293,44 грн. станом на 22.06.2020р.;

- №Ф-3216-58У від 17.02.2021р. на загальну суму заборгованості зі сплати єдиного внеску 8495,30 грн. станом на 26.11.2021р. (а.с.30,31,78,83).

Правомірність прийняття вищенаведених оспорюваних вимог є предметом розгляду у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Закон №2464, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин з 2017 по 2020 роки) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно до статті 2 Закону №2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464 надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.

Наведені норми свідчать про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464, на якому наполягає контролюючий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 23.01.2020р. у справі №480/4656/18, від 22.09.2020р. у справі №620/2772/19, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи документів, зокрема, у періоди з 2017 року по липень 2018 року та з грудня 2018 року по грудень 2020 року ОСОБА_1 був найманим працівником, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у справі (а.с.16-22).

Тобто, у період з 2017 року по 4 квартал 2020 рік (за який винесено оспорювані вимоги) позивач був найманим працівником та у цей період саме роботодавці позивача сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) - (а.с.24-26).

Докази отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності матеріали справи не містять, відповідач про наявність таких доходів не зазначив та їх не надав, у зв`язку з чим обставини щодо відсутності у позивача протягом 2017 - ІV кварталу 2020 років доходу від провадження власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від підприємств, на яких працював позивач, не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені оскаржувані вимоги (2017 - ІV квартал 2020 років), нараховували та сплачували роботодавеці в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19, від 23.01.2020р. у справі №480/4656/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів правомірності прийняття оспорюваних вимог про сплату боргу (недоїмки) з урахуванням обставин встановлених судом, доказів наданих позивачем, аналізу наведених норм чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини та позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними належними та допустимими доказами.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються посилання відповідача на правову позицію Третього апеляційного адміністративного суду, оскільки врахування правової позиції апеляційної інстанції судом першої інстанції не передбачено процесуальним законодавством, тоді як процесуальними нормами передбачено в обов`язковому порядку врахування правових позицій Верховного Суду за ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, що, у даному випадку, і враховується адміністративним судом у даних правовідносинах.

При цьому, є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача у відзиві на позов на правомірність оспорюваних вимог у зв`язку з тим, що згідно наданої позивачем довідки ОК-5 вбачається, що за період серпень, вересень, жовтень, листопад 2018 року за позивача не здійснювалась сплата єдиного внеску, що, в свою чергу, виключає подвійну його сплату на загальну суму 3276,24 грн. (819,06грн.*4), оскільки, по-перше, оспорювана вимога №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. на суму 29293,44 грн. включає в себе нарахування за 2017 2019 роки повністю, а не за окремі періоди; по-друге, доказів отримання позивачем доходу від провадження підприємницької діяльність у період з серпня по листопад 2018 року відповідачем суду не надано, а згідно наявної в матеріалах справи Довідки форми ОК-5 такі доходи у позивача відсутні (а.с.24-26).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних вимог згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваних вимог відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим оспорювані вимоги підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити коригування в інтегрованій картці платника позивача шляхом виключення з неї суми заборгованості, що виникла на підставі вимог №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р. у загальному розмірі 37788,74 грн., оскільки до моменту набрання законної сили судовим рішенням у цій справі такі вимоги позивача є передчасними та направлені на захист прав позивача на майбутнє, що не відповідає вимогам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляються судом аргументи позивача на необхідність застосування в частині даних позовних вимог правової позиції Верховного Суду, викладеній у його постанові від 25.03.2020р. у справі №826/9288/18, на застосуванні якої наполягає позивач у позові, з огляду на те, що зі змісту дослідженої судом наведеної постанови Верховного Суду вбачається, що її прийнято не у подібних відносинах, а саме: у наведеній справі предметом спору була бездіяльність відповідача щодо не внесення до ІК платника, на якій обліковуються розрахунки з бюджетом з податку на прибуток, тоді як у даній справі предметом спору є визнання протиправними вимог по сплаті ЄСВ, тобто, дані правовідносини не є подібними, у них застосовуються різні норми матеріального права, у зв`язку із чим зазначені обставини виключають обов`язковість їх застосування в порядку ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, підлягають частковому задоволенню вимоги позивача щодо покладення на відповідача витрат на надання правової допомоги у розмірі 3000,00 грн. та підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу лише у розмірі 2000,00 грн. (виходячи із розміру задоволених позовних вимог та розрахунку: 3000,00 грн./3)*2) з урахуванням положень ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, за нормами якої передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи - ч.3 ст.132 наведеного Кодексу.

За приписами ч.3, ч.4 та ч.5 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом для справи.

Так, зі змісту наданої суду копії договору про надання правової допомоги №70/2022 від 18.02.2022р. вбачається, що між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «ЛЕГАЛ ПАРТНЕРС ЮКРЕЙН» було укладено відповідний договір про надання правової допомоги, предметом якого є представлення інтересів Клієнта, зокрема, в адміністративних судах під час розгляду правових спорів щодо визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р., при цьому, у договорі визначено, що правову допомогу, що надається Адвокатським об`єднанням, Клієнт оплачує у розмірі 3000,00 грн. (а.с.36-38).

Також, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, позивачем додано до позову ордер серії АЕ №1128603, копії посвідчення адвоката Шашликова Д.Г. №1284 від 12.03.2018р., свідоцтва про право на заняття останнім адвокатською діяльністю №3661 від 12.03.2008р. та акту про надання правової допомоги від 21.02.2022р. (а.с.32,34,35,35-зворот).

Понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. підтверджується копією довідки Адвокатського об`єднання без номеру та дати (а.с.33).

Проаналізувавши вищенаведені норми процесуального законодавства, умови договору про надання правової допомоги №70/2022 від 18.02.2022р. та надані документи на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку про їх співмірність та обґрунтованість, розмір правової допомоги відповідає критеріям незначної складності справи, обсягу наданих послуг, а тому, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, є необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

При цьому, судом відхиляються посилання відповідача у відзиві на позов на те, що позивачем не надано доказів того, що понесені ним витрати на правничу допомогу, пов`язані саме розглядом даної конкретної справи; довідка про підтвердження отримання грошових коштів, не є належним та допустим доказом сплати наданих послуг, оскільки такі твердження спростовуються змістом вищенаведених проаналізованих судом доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, які визнаються судом належними доказами у розумінні ст.ст. 72-76 Кодексу адміністративного судочинства України, а також і з урахуванням правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 29.10.2020р. у справі №686/5064/20, від 05.03.2021р. у справі №200/10801/19-а та від 28.01.2022р. у справі №806/2504/17, які є обов`язковими для застосування у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №0.0..1 від 21.02.2022р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у загальному розмірі 661,60 грн., виходячи із розрахунку: (992,40 грн./3)*2 (а.с.41,47) та згідно квитанції №0.0..1 від 21.02.2022р. у розмірі 744,30 грн. (а.с.42,46), у загальному розмірі 1405,90 грн.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При прийнятті даного рішення, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3216-58 від 14.02.2020р., №Ф-3216-58У від 17.02.2021р. задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. на суму 29293,44 грн. (двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто три грн. 44 коп.) та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р. на суму 8495,30 грн. (вісім тисяч чотириста дев`яносто п`ять грн. 30 коп.) про сплату ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд.17-а; код ЄДРПОУ ВП 44118658) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1405 грн. 90 коп. (одна тисяча чотириста п`ять грн. 90 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва