Справа № 555/962/18
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 травня 2022 року м. Рівне №555/962/18
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Гук О.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув, треті особи - не прибули, відповідачів: представник Захарчук М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 ,
доОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10
про вилучення земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2018 року Бистрицька сільська рада Березнівського району Рівненської області звернулася в Березнівський районний суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про вилучення земельних ділянок.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року у справі №555/962/18 в задоволенні позовних вимог Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 червня 2019 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року заяву Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області задоволено; Справу №555/962/18 за позовом Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про вилучення земельних ділянок, передано для продовження розгляду до Рівненського окружного адміністративного суду.

Згідно супровідного листа Верховного Суду від 17.12.2021 справа №555/962/18 надіслана до Рівненського окружного адміністративного суду та отримана адресатом 24.12.2021.

Відповідно до протоколу Рівненського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 автоматизованою системою документообігу для розгляду справи №555/962/18 визначено суддю Друзенко Н.В.

Ухвалою судді Друзенко Н.В. від 28.12.2021 справу №555/962/18 прийнято та відкрито провадження в адміністративній справі. При цьому, судом допущено процесуальне правонаступництво та замінено позивача - Бистрицьку сільську раду Березнівського району Рівненської області на правонаступника - Березнівську міську раду Рівненського району Рівненської області. До участі в адміністративній справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 25.01.2022.

Підготовче засідання з 25.01.2022 відкладено на 15.02.2022, так як суд визнав причини неприбуття сторін поважними.

Ухвалою від 15.02.2022, що постановлена без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закінчено, а розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 01.03.2022.

Судове засідання з 01.03.2022 відкладено на 31.03.2022, а потім на 03.05.2022.

В судове засідання 03.05.2022 позивач участі представника не забезпечив, подав заяву про розгляд справи за відсутності Березнівської міської ради.

Треті особи на стороні позивача не прибули. ОСОБА_2 подала заяву з проханням про розгляд справи у її відсутність. Решта причин неприбуття не повідомляли.

Суд з урахуванням вимог статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив про розгляд справи у відсутність осіб, які не прибули в судове засідання.

Також судом з урахуванням факту отримання актового запису №131 від 24.11.2020 про смерть гр. ОСОБА_11 (а.с.140 том 2), вказану особу виключено з числа відповідачів.

В судовому засіданні 03.05.2022 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно з позовною заявою, вимоги Березнівської міської ради ґрунтуються на тому, що рішенням сесії VI скликання Бистрицької сільської ради від 18 липня 2014 року №342 був затверджений генеральний план забудови села Бистричі Березнівського району Рівненської області, відповідно до якого передбачена дорога біля господарств відповідачів, яка надалі пролягає до центральної вулиці Надслучанська у с.Бистричі. Земельною ділянкою, якою має проходити дорога, користуються відповідачі. При цьому, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 земельні ділянки не виділялися, вони самовільно їх зайняли, а тому на підставі частини третьої статті 212 Земельного кодексу України такі ділянки підлягають вилученню за рішенням суду, як самовільно зайняті. Що стосується ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , то частини належних їм земельних ділянок мають бути вилучені для суспільних потреб для влаштування проїзду до і на АДРЕСА_1 на підставі частини десятої статті 149 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на час подачі позову).

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 в письмових поясненнях просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи це необхідністю облаштування проїзду до АДРЕСА_1 , як це передбачено Генеральним планом забудови села. Бистрицька сільська рада зобов`язалася облаштувати проїзд до і по АДРЕСА_1 , де вона проживає. Однак будь-яких дій з приводу виконання свого обов`язку, що ґрунтується на Генеральному плані забудови села, який затверджений рішенням сільської ради від 18.07.2014 року №342, позивач не здійснив та не здійснює, а відповідачі перешкоджають цьому. Наразі відсутність дороги унеможливлює доїзд і проїзд, як до її помешкання, так і до помешкань і господарств інших третіх осіб, що свідчить про тривале і грубе ігнорування прав відповідних мешканців територіальної громади.

Згідно відзиву на позов та усних пояснень представника в судовому засіданні, сторона відповідачів позов не визнає. На обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що земельні ділянки, частину яких хоче вилучити в судовому порядку орган місцевого самоврядування, належать відповідачам на праві приватної власності, а відтак не підлягають вилученню в порядку статті 149 Земельного кодексу України. Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку передбачені у статті 143 Земельного кодексу України, однак жодної з таких підстав по відношенню до відповідачів позивачем не визначено і перед судом не доведено. Крім того, стороною позивача повністю проігноровані вимоги і процедура, визначені Законом України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності». За сукупністю наведеного, сторона відповідачів просила в позові відмовити за його безпідставністю.

Дослідженням письмових доказів по справи суд встановив таке.

ОСОБА_10 за рішенням Бистрицької сільської ради №14 від 29.05.1995 передано у приватну власність 0,47 га землі для будівництва і обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства (а.с.95, 101 на звороті, а.с.105 том 1).

ОСОБА_6 за рішенням Бистрицької сільської ради №50 від 15.10.1996 передано у приватну власність 0,49 га землі, в тому числі 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку і 0,24 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.128-129, 132 том 1).

ОСОБА_8 за рішенням Бистрицької сільської ради №50 від 15.10.1996 передано у приватну власність 0,45 га землі, в тому числі 0,11 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку і 0,34 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.102-103,128-129, 132 том 1).

ОСОБА_7 за рішенням Бистрицької сільської ради №35 від 26.12.1996 передано у приватну власність 0,40 га землі, в тому числі 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку і 0,15 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.104-105 та а.с.145 на звороті том 1).

ОСОБА_5 за рішенням Бистрицької сільської ради №50 від 15.10.1996 передано у приватну власність 0,66 га землі, в тому числі для ведення особистого селянського господарства (а.с.106-108 том 1).

ОСОБА_9 за рішенням Бистрицької сільської ради №50 від 15.10.1996 передано у приватну власність 0,37 га землі, в тому числі для ведення особистого селянського господарства (а.с.99-100 том 1).

При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 не фігурують у архівній копії рішення виконавчого комітету Бистрицької сільської ради №50 від 15.10.1996 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» (а.с.127-136 том 1), але в той же час у їхніх паспортах є відмітки про використання права на безоплатну приватизацію землі з вказівкою на рішення №50 від 15.10.1996.

Що стосується ОСОБА_4 , то зазначена особа користується земельною ділянкою своєї покійної матері ОСОБА_12 (а.с.96-98), якій в свою чергу за рішенням Бистрицької сільської ради №50 від 15.10.1996 передано у приватну власність 0,59 га землі, в тому числі 0,25 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку і 0,34 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.92, 128, 132 том 1).

В матеріалах справи фігурує копія рішення Бистрицької сільської ради №19 від 22.06.2006 про внесення змін у рішення сільської ради №50 від 15.10.1996 щодо зменшення площі (згідно додатку)(а.с.90 том 1). Додатком, в свою чергу, є Список громадян, у яких вилучать земельні ділянки під проїздну дорогу по вулиці Надслучанській (а.с.91 том 1). В такому списку фігурують майже всі позивачі, окрім ОСОБА_8 , а також інші особи. В той же час, жодних доказів реалізації зазначеного рішення не надано, як і не надано доказів доведення його змісту до зацікавлених осіб.

Рішенням Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року у справі №555/696/16-ц скасовано рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 6 вересня 2016 року та задоволено позов ОСОБА_1 до Бистрицької сільської ради Березнівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ містобудування та архітектури Березнівської районної державної адміністрації, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії. Визнано бездіяльність Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області щодо влаштування проїзду до і по АДРЕСА_1 , де розташований житловий будинок ОСОБА_1 , неправомірною. Зобов`язано Бистрицьку сільську раду Березнівського району Рівненської області привести у відповідність до Генерального плану забудови с.Бистричі Березнівського району Рівненської області проїзд до і по АДРЕСА_1 , де розташований житловий будинок ОСОБА_1 (а.с.7-9 том 1 та https://reestr.court.gov.ua/Review/62033895).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що рішенням Бистрицької сільської ради VI скликання від 18 липня 2014 року затверджено Генеральний план забудови с.Бистричі Березнівського району і за положеннями Генерального плану забудови передбачено проїзд і прохід до будинку та земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1 . При цьому, апеляційним судом також встановлено, що вулицю Надслучанська (Набережна) фактично перетинають земельні ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 і дані земельні ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 отримали на підставі рішення Бистрицької сільської Ради народних депутатів від 15 жовтня 1996 року №50 «Про передачу земельної ділянки в приватну власність та постійне користування». Також судовим рішенням встановлено, що неодноразові звернення ОСОБА_1 із вимогами про облаштування вулиці Надслучанська в с. Бистричі згідно з рішенням органу місцевого самоврядування та Генерального плану забудови села Бистрицькою сільською радою знехтувані, і при цьому сільською радою не заперечувалися ті обставини, що Генеральним планом забудови села передбачений проїзд по вулиці Надслучанська до будинку ОСОБА_1 , однак він не використовується через заперечення ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , які володіють земельними ділянками на місцях, де мав би бути проїзд (прохід) вулицею.

Задовольняючи позовні вимоги Апеляційний суд Рівненської області виходив з того, що Бистрицька сільська рада зобов`язалася облаштувати проїзд до і по АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 , однак будь-яких дій з приводу виконання свого обов`язку, що ґрунтується на Генеральному плані забудови села, який затверджений рішенням Бистрицької сільської ради Березнівського району від 18.07.2014 №342, відповідач не здійснив та не здійснює, що унеможливлює пересування (прохід, проїзд) позивача АДРЕСА_1 .

Рішення Апеляційного суду Рівненської області у справі №555/696/16-ц набрало законної сили 18 жовтня 2016 року. Жодних доказів щодо спроб його виконання з боку Бистирицької сільської ради з жовтня 2016 року до червень 2018 року не надано.

01.06.2018 Бистирицька сільська рада звернулася до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 з попередженням, що у разі незвільнення частин земельних ділянок, які запропоновано звільнити відповідно до рішення сесії №19 від 22.07.2006, орган місцевого самоврядування буде звертатись до суду щодо їх вилучення в судовому порядку для облаштування проїзду до і по вул.Надслучанська. При цьому, до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зверталися, як до осіб, яким земельні ділянки безпосередньо передавались у приватну власність, а до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 - як до осіб, батькам або подружжю яких земельні ділянки передавались у приватну власність (а.с.79-86 том 1) .

04.06.2018 Бистирицька сільська рада провела комісійне обстеження земельної ділянки ОСОБА_4 по частині якої має проходити проїзд до і по вул.Надслучанська і зафіксовано, що на ній вирощується кукурудза (а.с.150-151 том 1).

08.06.2018 Бистрицька сільська рада підготувала повідомлення за №02-21/284 на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в якому просила надати згоду на вилучення частин земельних ділянок, що перебувають у їхньому користуванні, для відведення проїзду до і по вул.Надслучанська, а саме, ОСОБА_4 240 кв.м., ОСОБА_14 - 152 кв.м., ОСОБА_6 240 кв.м., ОСОБА_11 232 кв.м., ОСОБА_7 208 кв.м., ОСОБА_8 160 кв.м., ОСОБА_9 88 кв.м., ОСОБА_10 280 кв.м. (а.с.11-12 том 1).

Також 08.06.2018 Бистирицька сільська рада видала довідку про те, що кадастрові номера на земельні ділянки, якими користуються ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , по частинах яких має проходити проїзд до і по вул.Надслучанська, відсутні (а.с.15 том 1).

І вже 11.06.2018 Бистрицька сільська рада звернулася в Березнівський районний суд з позовом про вилучення земельних ділянок у вказаних осіб.

Окремо слід зауважити, що після звернення до суду, 22.06.2018, Бистрицька сільська рада ухвалила рішення №245 «Про вилучення земельних ділянок для облаштування дороги до і по АДРЕСА_1 » (а.с.78, 88 том 1). Вказаним рішенням, орган місцевого самоврядування на виконання рішення апеляційного суду Рівненської області та керуючись ст.ст.13, 39, 149, 158 Земельного кодексу України з метою влаштування проїзду до і по вул.Надслучанська вирішив вилучити частини земельних ділянок, через які згідно Генерального плану с.Бистричі проходить проїзд, у громадян: ОСОБА_15 - 80 кв.м., ОСОБА_16 120 кв.м., ОСОБА_1 184 кв.м., ОСОБА_17 400 кв.м., ОСОБА_18 144 кв.м., ОСОБА_19 128 кв.м.м, ОСОБА_20 168 кв.м., ОСОБА_21 96 кв.м., ОСОБА_22 96 кв.м.

Також після звернення до суду, 21.09.2018, Бистрицька сільська рада ухвалила рішення №273 «Щодо внесення змін до окремих пунктів рішень від 15 жовтня 1996 року №50, 26 грудня 1996 року №35 та 29 травня 1995 року №14» (а.с.145 том 1). Зазначеним рішенням орган місцевого самоврядування визнав таким, що втратило чинність рішення №19 від 22.06.2006 року та змінив (зменшив) площі деяких земельних ділянок, що були передані громадянам у приватну власність в 1995-1996 роках.

Зазначене рішення судом до уваги не береться, як з огляду на те що воно ухвалене після подання позову до суду, так і з огляду на те що за Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа №1-9/2009) ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Рішення Бистрицької сільської ради №14 від 29.05.1995, №35 від 26.12.1996 та №50 від 15.10.1996, якими передано у приватну власність відповідачів або їх спадкодавців земельні ділянки, ухвалені відповідно до ст.ст.17, 56, 57, 67 Земельного кодексу України №561-XII від 18.12.1990, який діяв на той час та Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» №15-92 від 26.12.1992.

01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України №2768-III від 25.10.2001.

В силу вимог абзацу другого пункту 1 розділу X «Перехідні положення» вказаного Земельного кодексу України (яким цей пункт доповнено згідно із Законом №509-VI від 16.09.2008 в редакції Закону №497-VIII від 02.06.2015) рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» №3613-VI від 07.07.2011, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території.

За наведеного, передані у 1995-1996 роках відповідачам (або їхнім спадкодавцям) у власність земельні ділянки, являються об`єктами цивільних прав та перебувають у їхньому правомірному володінні. Відповідачі є законними власниками зазначених земельних ділянок, не зважаючи на відсутність факту державної реєстрації відповідних прав.

В силу вимог статті 140 Земельного кодексу України №2768-III від 25.10.2001 (у чинній редакції), підставами припинення права власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 143 цього ж Кодексу, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;

ґ-1) примусового звернення стягнень на право емфітевзису, суперфіцію за зобов`язаннями особи, яка використовує земельну ділянку на такому праві.

Що стосується відповідачів у справі, то єдиною підставою для припинення їхніх прав на відповідні частини належних їм на праві власності земельних ділянок (враховуючи відсутність добровільної відмови від свого права власності) може бути примусове відчуження з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Правові, організаційні та фінансові засади регулювання таких суспільних відносин чітко визначені у Законі України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» №1559-VI від 17.11.2009.

Стаття 4 зазначеного Закону визначає такі принципи відчуження об`єктів права приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності:

- Фізичні або юридичні особи не можуть бути протиправно позбавлені права приватної власності на земельні ділянки, інші об`єкти нерухомого майна, що на них розміщені;

- Викуп чи примусове відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, допускається на підставі та в порядку, встановлених цим Законом;

- Викуп земельних ділянок для суспільних потреб, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, може здійснюватися за умови відшкодування їх вартості відповідно до закону. Примусове відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості на підставі та в порядку, встановлених законом;

- Викуп земельних ділянок для суспільних потреб, примусове відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності здійснюються як виняток з дотриманням вимог екологічної безпеки, із забезпеченням подальшого раціонального використання земельних ділянок, у разі якщо об`єкти, визначені у статтях 8 і 9 цього Закону, можна розмістити виключно на земельних ділянках, що відчужуються, або якщо розміщення таких об`єктів на інших земельних ділянках безпосередньо завдасть значних матеріальних збитків або спричинить негативні екологічні наслідки відповідній територіальній громаді, суспільству або державі в цілому;

- Викуплена або примусово відчужена земельна ділянка не може бути передана в користування або у власність фізичній чи юридичній особі для цілей, не пов`язаних із забезпеченням суспільних потреб або суспільної необхідності, визначених у рішенні органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про відчуження зазначеної земельної ділянки;

- Примусове відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності здійснюється за умови надання її власнику відповідно іншої рівноцінної земельної ділянки, якщо інше не погоджено з власником відчужуваної земельної ділянки.

Статтею 15 Закону №1559-VI передбачені підстави для примусового відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності. Так, у разі неотримання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згоди власника земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, на викуп цих об`єктів для суспільних потреб, зазначені об`єкти можуть бути примусово відчужені у державну чи комунальну власність лише як виняток з мотивів суспільної необхідності і виключно під розміщення, зокрема, і об`єктів транспортної інфраструктури (доріг, мостів, естакад) та об`єктів, необхідних для їх експлуатації.

При цьому, процедура примусового відчуження здійснюється виключно в порядку, визначеному цим Законом. Так, першочерговим етапом є ухвалення рішення про викуп земельних ділянок для суспільних потреб, яке здійснюється на підставі відповідної містобудівної документації (комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів, детальних планів територій), проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки та іншої документації із землеустрою, затверджених у встановленому законодавством порядку, матеріалів погодження місця розташування відповідних об`єктів. При цьому, у разі прийняття рішення про викуп чи примусове відчуження частини земельної ділянки для суспільних потреб виділення такої частини в окрему земельну ділянку здійснюється за відповідною технічною документацією із землеустрою, підставою для розроблення якої є згода власника земельної ділянки на поділ земельної ділянки, підпис на якій засвідчується нотаріально чи рішенням суду.

За вимогами статті 16 Закону №1559-VI, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що прийняв рішення про відчуження земельної ділянки, у разі недосягнення згоди з власником земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, щодо їх викупу для суспільних потреб (відповідно до розділу II цього Закону) звертається до адміністративного суду із позовом про примусове відчуження зазначених об`єктів. Вимога про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, підлягає задоволенню, у разі якщо позивач доведе, що будівництво, капітальний ремонт, реконструкція об`єктів, під розміщення яких відчужується відповідне майно, є неможливим без припинення права власності на таке майно попереднього власника. У разі задоволення позовних вимог рішенням суду визначається викупна ціна та порядок її виплати, а також перелік та порядок надання майна замість відчуженого. Одночасно із задоволенням позовних вимог щодо примусового відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності суд може задовольнити вимоги щодо знесення житлового будинку, інших будівель, споруд, багаторічних насаджень, розміщених на земельній ділянці, що підлягають примусовому відчуженню. Рішення суду про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, разом із документами, що підтверджують попередню та повну сплату колишньому власнику викупної ціни або державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, надане замість відчуженого, є підставою для державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на зазначені об`єкти. Попереднє повне відшкодування вартості земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, у грошовій формі здійснюється шляхом внесення органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що прийняв рішення про відчуження земельної ділянки, коштів на депозит нотаріальної контори в порядку, встановленому законом, за місцем розташування земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, або перерахування коштів на зазначений власником цих об`єктів банківський рахунок.

Повертаючись до даної справи, суд констатує, що ні Бистрицька сільська рада, ні її правонаступник, не ухвалювали рішення про викуп частин земельних ділянок у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та не вживали жодних заходів задля виділення таких частин земельних ділянок в окремі об`єкти цивільних прав. Відповідно до цього, ними не вівся і переговорний процес з власниками відповідних ділянок щодо умов викупу на добровільних і відплатних засадах.

Відповідно до цього, наразі у суду відсутні будь-які підстави для реалізації процедури примусового відчуження відповідних земельних ділянок.

Що стосується вимог позивача про вилучення відповідних земельних ділянок, обґрунтованих нормою частини десятої статті 149 Земельного кодексу України, то суд зауважує, що положеннями даної статті регулюється питання вилучення земельних ділянок, наданих у постійне користування із земель державної та комунальної власності. В той же час у розпорядження суду не надано жодного рішення, яким би підтверджувався той факт, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 користуються земельними ділянками комунальної власності на праві постійного користування, як і доказів реєстрації відповідного речового права на такі земельні ділянки.

За наведеного відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню і з огляду на недотримання позивачем вимог Закону №1559-VI, і з огляду на те, що спірні правовідносини не регулюються нормою статті 149 Земельного кодексу України.

Також за правилами частин першої-другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод №1 від 20.03.1952, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як і поняття «цивільних прав і обов`язків», концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

Стаття 1 Першого протоколу , яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення ЄСПЛ «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між загальною суспільною потребою та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 а також рішення «Брумареску проти Румунії»).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, а у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування. Відсутність відповідного відшкодування за позбавлення особи її власності безумовно становить втручання у право, захищене статтею 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Максименко та Герасименко проти України» від 16.05.2013, «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010, «Сук проти України» від 10.03.2011, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, «Новоселецький проти України» від 22.02.2005).

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що в позові Березнівській міській раді належить відмовити повністю.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Березнівській міській раді Рівненського району Рівненської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в позові до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про вилучення земельних ділянок,- відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - Березнівська міська рада Рівненського району Рівненської області (вул.Київська, буд.6,м.Березне,Рівненська область,34600, ЄДРПОУ/РНОКПП 04387823)

Відповідач - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , Відповідач - ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , Відповідач - ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 , Відповідач - ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 , Відповідач - ОСОБА_9 ( АДРЕСА_4 , Відповідач - ОСОБА_10 ( АДРЕСА_5 ,

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1 Адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 Адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3 Адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 13 травня 2022 року

Суддя Н.В. Друзенко