Справа № 640/29276/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, яким просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного секретаря Міністерства оборони України від 08 вересня 2020 року №249 про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу стратегічного планування розвитку спроможностей департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не в повній мірі надана оцінка доводам позивача з приводу її порушеного права, що призвело до помилкових висновків. Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що основною підставою звільнення є нібито встановлена обставина наявності у позивача громадянства іншої держави, що позбавляє її права на державну службу, водночас позивач добровільно жодної заяви з метою отримання іноземного громадянства не писала та вважає зо не набула такого.

Додатково зазначила, що є громадянкою України і ніколи не мала добровільного наміру та не вчиняла жодних дій для набуття громадянства іншої держави та не вважає себе громадянкою іншої держави. В 2014 році внаслідок примусової паспортизації мешканців території АР Крим без її згоди та надання необхідних документів, їй був виданий паспорт громадянина Російської Федерації, який позивач втратила в 2017 році та за його відновленням не зверталась.

Апелянтом подано пояснення до апеляційної скарги, відповідно до яких позивач наголосила, що добровільно не зверталась за набуттям громадянства Російської Федерації. Також апелянт просила здійснювати розгляд апеляційної скарги за її участі.

Оскільки предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення колегія суддів не вбачає підстав для призначення судового засідання.

Представником Міністерства оборони України подано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки позивач у позовній заяві зазначає, що у 2014 році нею отримано громадянство Російської Федерації, тобто підтверджено наявність громадянства Російської Федерації та факт приховування наявності іноземного громадянства при прийомі на державну службу.

Також представник відповідача наголосив, що оскільки позивач в позовній заяві підтвердила наявність у неї паспорту РФ, це свідчить про його фактичне отримання у відповідних службах, заповнення нею документів, та надання для отримання паспорту світлини (фотокартки), що є доказом доброї волі з її боку на отримання громадянства та паспорту Російської Федерації.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Державного секретаря Міністерства оборони України від 26 червня 2020 року №169 ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу стратегічного планування розвитку спроможностей управління стратегічного планування та розвитку спроможностей департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України, на вказаній посаді перебувала з 01 липня 2020 року по 08 вересня 2020 року.

Наказом Державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу державних службовців) від 07 вересня 2020 року №247 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 07 вересня 2020 року по 08 липня 2023 року.

Наказом Державного секретаря Міністерства оборони України (по особовому складу державних службовців) від 08 вересня 2020 року №249 ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 83, п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу" припинено службу та звільнено з роботи 08 вересня 2020 року у зв`язку із встановленням факту наявності у державного службовця громадянства іншої держави на підставі листа Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби Безпеки України від 04 вересня 2020 року №1065/дск, подання директора департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України від 08 вересня 2020 року №10381/ДКП.

Як зазначає позивач, вона народилась на території АР Крим та до 2012 року постійно проживала на вказаній території зі своїми батьками. У 2014 році під час анексії території Криму внаслідок примусової паспортизації мешканців території АРК без її згоди та надання необхідних документів з її сторони, був виданий паспорт громадянства Російської Федерації, яким вона не користувалася і в 2017 році його втратила. Також зазначає, що не відновлювала втрачений паспорт, оскільки не мала жодних намірів набувати громадянства Російської Федерації і відмовлятися від громадянства України. Жодної заяви або клопотання з метою отримання іноземного громадянства не писала, відтак громадянства іншої держави не набувала. Указ Президента про припинення нею громадянства України не виносився. На момент проходження спеціальної перевірки під час конкурсу на посаду державної служби жодних підстав для відмови у прийнятті її на службу виявлено не було.

08 вересня 2020 року актом про доведення до працівника наказу Державного секретаря Міністерства оборони України щодо звільнення з роботи позивача проінформовано по телефону за номером НОМЕР_1 про припинення державної служби та звільнення з роботи у зв`язку із встановленням факту наявності громадянства іноземної держави та про необхідність отримати трудову книжку, витягу з наказу про звільнення в каб. № 593 Департаменту кадрової політики МОУ, на що позивач повідомила, що не має на це змоги у зв`язку з відсутністю в Києві.

19 вересня 2020 року позивачем отримано лист директора Департаменту кадрової політики МОУ від 08 вересня 2020 року №226/3722, яким позивачу повідомлено зміст, причини та підстави звільнення її з роботи та припинення державної служби (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №031).

28 вересня 2020 року позивачем подано декларацію за 2019 рік у зв`язку зі звільненням з роботи та припиненням державної служби.

28 вересня 2020 року на адресу Департаменту кадрової політики МОУ надійшли дві заяви позивача (вх.№№11366 ДКП, 11367ДКП), в яких остання надає згоду на надсилання їй трудової книжки, копію витягу оскарженого наказу та копію витягу з наказу про надання відпустки для догляду за дитиною.

23 жовтня 2020 року позивачем отримано зазначені документи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №038.

Вважаючи наказ від 08 вересня 2020 року №249 незаконним та протиправним, таким, що прийнятий із порушенням Конституції України та законодавства України в сфері держаної служби та праці, позивач звернулась з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що заповнюючи особову картку державного службовця, позивач власноручно вказала про те, що не є громадянином іншої держави, тобто приховала факт, що вона мала паспорт громадянина Російської Федерації та навіть при його втраті мала повідомити про це відповідні органи, що вказує на невідповідність даних та на недодержання позивачем вимог Конституції України, Закону України "Про державну службу", присяги Державного службовця. Таким чином, позивачем як при вступі на державну службу, так і під час її проходження, було приховано обставини, які стали підставою для її звільнення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення з державної служби особи, яка займала державну посаду в Міністерстві оборони України та мала доступ до державної таємниці у зв`язку із встановленням факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави на підставі п. 1 ч. 1 ст. 83, п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу" не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, і передбаченні законодавством про працю обмеження та заборони на звільнення не можуть застосовуватись до даного випадку.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, (далі - Закон України "Про державну службу").

Статтею 1 Закону України "Про державну службу" визначено:

державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством;

державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу" цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про державну службу" державний службовець зобов`язаний зокрема: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (п. 1); дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки (п. 2); додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції (п. 9); запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби (п. 10).

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 19 Закону України "Про державну службу" на державну службу не може вступити особа, яка має громадянство іншої держави.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави або набуття державним службовцем громадянства іноземної держави під час проходження державної служби.

Отже підставою для припинення державної служби особи є встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави або набуття державним службовцем громадянства іноземної держави під час проходження державної служби.

Вказана обставина є самостійною та безумовною підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою державним службовцем права на державну службу.

Як встановлено судом, оскаржуваним наказом позивача звільнено відповідно до п. п.1 ч.1 ст.83, п.2 ч.1 ст.84 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з втратою права на державну службу або його обмеженням внаслідок встановлення факту наявності у державного службовця громадянства іноземної держави.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, що в даному випадку мова йде про звільнення працівника на підставі встановленого факту громадянства іншої держави, внаслідок чого позивач втратив право на обіймання посади в державних органах.

Відповідно до копії паспорта громадянина України від 30 червня 2017 року №000679023 ОСОБА_1 є громадянкою Україїни.

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 від 01 листопада 2018 року Серії НОМЕР_2 :

- з 2012 по 2018 навчалась в КНУ ім. Тараса Шевченка;

- наказом ДС МОУ від 01 листопада 2018 року №220 призначена за результатами конкурсу на посаду головного спеціаліста відділу координації стратегічного планування ресурсів управління стратегічного планування та розвитку спроможностей Департаменту воєнної політики, стратегічного планування та міжнародного співробітництва Міністерства оборони України з випробуванням строком на один місяць;

- 01 листопада 2018 року прийняла присягу державного службовця;

- наказом ДС МОУ від 30 листопада 2018 №245 присвоєно 9 ранг державного службовця;

- наказом ДС МОУ від 29 травня 2020 року №140 переведена на посаду головного спеціаліста планового відділу Департаменту воєнної політики та стратегічного планування;

- наказом ДС МОУ від 26 червня 2020 №169 переведена на посаду головного спеціаліста відділу стратегічного планування розвитку спроможностей управління стратегічного планування розвитку спроможностей Департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" стосовно кожного державного службовця ведеться особова справа, складовою якої є особова картка встановленого зразка, в якій зазначаються: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) дата і місце народження; 3) сімейний стан; 4) освіта і спеціальність; 5) результати конкурсу; 6) реквізити акта про призначення на посаду; 7) дата і місце (державний орган) складення Присяги державного службовця; 8) відомості про проходження державної служби в державному органі (посада, категорія посади та ранг державного службовця, відомості про професійне навчання, стажування, відрядження за кордон, переведення в цьому державному органі); 9) відомості про оцінювання результатів службової діяльності; 10) вид і строки надання відпустки; 11) інформація про заохочення; 12) інформація про дисциплінарні стягнення та їх зняття; 13) підстава звільнення з посади державної служби з посиланням на статтю, частину та пункт цього або іншого закону України.

Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05 червня 2016 року № 156, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31 серпня 2016 року за №1200/29330, затверджено форму Особової картки державного службовця та Інструкцію щодо її заповнення.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Інструкції щодо заповнення Особової картки державного службовця рядок "Реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності)" та пункти 1-13, 15, 16, 30, 31 заповнює претендент на посаду.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, заповнюючи особову картку державного службовця, позивач власноручно вказала про те, що вона не є громадянином іншої держави, тобто приховала факт про те, що вона мала паспорт громадянина Російської Федерації та навіть при його втраті, мала повідомити про це відповідні органи, що вказує на невідповідність даних та на недодержання позивачем вимог Конституції України, Закону України "Про державну службу".

Крім того листом Міністерства оборони України від 13 липня 2020 року №410/700, позивача повідомлено, що Службою безпеки України (лист від 30 червня 2020 року №26/2/3-4946 дск/п) прийнято рішення щодо скасування ОСОБА_1 допуску до державної таємниці у зв`язку з порушенням вимог ст.28 Закону України "Про державну таємницю" в частині неповідомлення посадових осіб, які надали їй доступ до державної таємниці та відповідні режимно-секторні органи про виникнення обставин, передбачених п.1 ч.2 ст.23 Закону України "Про державну таємницю", або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної їй державної таємниці.

Розпорядженням ЦУ СБУ від 30 червня 2020 року №173д, допуск до державної таємниці за формою 3 скасовано.

Згідно п.1 ч.2 ст.23 Закону України "Про державну таємницю" від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі повідомлення громадянином під час оформлення допуску недостовірних відомостей про себе.

Відповідно до ст. 28 Закону України "Про державну таємницю" громадянин, якому надано допуск до державної таємниці, зобов`язаний повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем, як при вступі на державну службу, так і під час її проходження, було приховано обставини, які стали підставою для її звільнення.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на п. 4 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та зазначає, що в добровільному порядку громадянство Російської Федерації не набувала, заяв чи клопотань з метою отримання іноземного громадянства не писала та не подавала, громадянкою іншої держави себе не вважає, а тому підстави для застосування п. 1 ч. 1 ст. 83 та п. 2 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу" відсутні, водночас примусова паспортизація уродженців АП Крим не є підставою для набуття громадянства іншої держави.

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року №1207-VII примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, оскільки, як встановлено судом, з 2012 по 2018 ОСОБА_1 навчалась в КНУ ім. Тараса Шевченка, відповідно не проживала на тимчасово окупованій території АР Крим, водночас, як зазначено у позовній заяві та апеляційній скарзі у 2014 році під час анексії території АР Крим внаслідок примусової паспортизації мешканців території АРК був виданий паспорт громадянства Російської Федерації, яким позивач не користувалася і в 2017 році втратила.

Згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 2015 року №129-VIII "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором" постановлено затвердити відповідне звернення.

Колегія суддів акцентує увагу, що з врахуванням стану українсько-російських відносин, позивач працювала в Міністерстві оборони України, мала доступ до державної таємниці водночас не повідомила обставин видачі їй паспорту громадянина російської Федерації.

Щодо доводів апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що отримані відповідачем докази, в частині наявності в позивача громадянства Російської Федерації є належними та допустимими, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1).

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3).

Законом України "Про громадянство України" та Порядком проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 171 не визначено питання перевірки набуття громадянства іншої країни як окремого пункту перевірки.

Як зазначено вище, підставою для прийняття оскаржуваного наказу був лист Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби Безпеки України від 04 вересня 2020 року №1065/дск,

Відповідно до Закону України "Про службу безпеки України" від 25 березня 1992 року №2229-ХІІ Служба безпеки України є державним орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України (ст. 1).

Згідно з ст. 2 Закону України "Про службу безпеки України" на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для висновку, що отримані відповідачем докази в частині наявності у позивача громадянства Російської Федерації є неналежними чи недопустимими або отримані з порушенням встановленого порядку.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку