Справа № 280/10725/21
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 травня 2022 року Справа № 280/10725/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 158-Б, код ЄДРПОУ № 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 11 жовтня 2021 року № 49;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 період догляду за дитиною- інвалідом з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 жовтня 2021 року (з дати звернення за призначенням пенсії).

Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику осіб).

15 листопада 2021 року судом винесено ухвалу про витребування доказів.

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначає, що позивач в період з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року здійснювала догляд за дитиною-інвалідом. Вказує, що позивачу було відомо, що за чинним пенсійним законодавством, час догляду за дитиною-інвалідом може бути включений до страхового стажу для призначення пенсії, тому позивач 05 жовтня 2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за призначенням пенсії за віком. На момент звернення, позивачу виповнилося повних 50 років, а необхідний страховий стаж для призначення пенсії становив більше 15 років. Проте, рішенням Відповідача від 11 жовтня 2021 року № 49, в призначенні пенсії позивачу відмовлено, оскільки нею не надано документів про встановлення дитині (тобто її доньці ОСОБА_2 , 1991 р.н.) інвалідності. Вказане рішення Відповідача вважає незаконним та таким, що має бути скасоване.

Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№71226 від 02 грудня 2021 року), відповідно до якого зазначено, що відповідно до наданої трудової книжки НОМЕР_2 від 01 вересня 1988 року до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано період роботи з 01 вересня 1988 року по 21 січня 1997 року включно, що підтверджується розрахунком страхового стажу. Починаючи, з 22 січня 1997 року ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах, оскільки 21 січня 1997 року була звільнена з роботи за власним бажанням, у зв`язку з чим, у відповідача відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу період з 22 січня 1997 року по 07 грудня 1998 року. Звертає увагу, що в даному випадку визначальним є факт встановлення інвалідності дитині у відповідному віці до досягнення 6 років та факт виховання її (дитини-інваліда) матір`ю до цього віку. Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (надалі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку, на думку відповідача, в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Звертає увагу суду, на ту обставину, що позивачем не надано жодного документа, який би підтверджував встановлення її дитині інвалідності до досягнення 6 років. Вважає, що для призначення пенсії на підставі Закону № 1058 має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем. Отже, виходячи з наведених правових норм в їх сукупності, мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Таким чином, враховуючи викладене, у відповідача відсутні правові підстави для призначення позивачу дострокової пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства, оскільки позивачкою не надано висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Крім того, зазначає, що посвідчення № НОМЕР_3 від 11 січня 1994 року, видане Комунарським ОСЗН не підтверджує ту обставину, що дитина позивача була визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

05 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Управлінням Пенсійного фонду прийнято рішення від 11 жовтня 2021 року № 49 про відмову у призначенні пенсії.

ОСОБА_1 вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії протиправною та з вимогою вчинити певні дії, звернулась до суду з відповідним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачкою та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).

За правилами частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, серед інших, мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: ж) особи, які здійснюють догляд за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Статтею 56 Закону №1788-XII встановлені види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, та зокрема пунктом «є» частини 3 цієї статті встановлює, що до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Пунктом 3 частини 1 статті 115 Пунктом «є» частини 3 передбачено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Стаття 1 Закону №2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» визначає, що дитина з інвалідністю це особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Відповідно до статті 7 Закону №2961-IV медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.

Особам у віці до 18 років лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я встановлюється категорія "дитина з інвалідністю", а особам у віці до 18 років з виключно високою мірою втрати здоров`я та з надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування, - категорія "дитина з інвалідністю" підгрупи А.

Суд зазначає, що чинним законодавством не передбачена вимога про те, що для призначення пенсії обов`язковим є визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років. В свою чергу, для встановлення права особи на зарахування періоду догляду за дитиною до страхового стажу, що дає право на дострокову пенсію є підтвердження факту такого догляду.

Отже твердження представника відповідача про те, що мати дитини- інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку є помилковим.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній». Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Пунктом 10 Порядку встановлено, що час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі:

акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;

документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.

Документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження або паспорт чи довідка житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації) та інші.

Слід зауважити, що до 01 січня 2005 року час догляду за названою категорією осіб зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених чинним раніше законодавством. У разі, якщо до січня 2004 року непрацююча працездатна особа доглядала за інвалідом І групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду, час догляду зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, незалежно від отримання допомоги або компенсації.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 , має доньку ОСОБА_2 , 1991 року народження, у якої було виявлено різке погіршення зору по лівому оку, та пройшовши відповідну медичну комісію, у 1993 році дитині поставлений діагноз: амбліопія високого ступеню, гіпертрофічний астигматизм обох очей, косоокість, та присвоєно інвалід дитинства до 16 років. На підставі зазначеного, вона отримувала пенсійні виплати на дитину з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року. Також представник позивача зазначає, що у віці 7-ми років, в грудні 1998 року, висновком комісії інвалідність у її дитини знято, оскільки встановлено покращення зору та виправлення косоокості, проте дитина змалку по цей час вимушена носити окуляри, оскільки повністю відновити зір не вдалося. Таким чином, в період з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року позивач була змушена здійснювати догляд за своєю дитиною, та на підприємстві де вона працювала оформила відповідну відпустку по догляду за дитиною, що підтверджується відповідним посвідченням.

Крім того представник позивача зазначає, що з метою отримання необхідних документів, що підтверджують факт встановлення її дитині інвалідності в зазначений період, позивач зверталась до Управління соціального захисту населення по Комунарському району. Також були надіслані відповідні адвокатські запити до Головного управління ПФУ в Запорізькій області, Пенсійного фонду України, Комунального некомерційного підприємства «Запорізький центр первинної медико- санітарної допомоги № 1», КУ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради.

На підтвердження вищезазначеного представником позивачки надано, а судом досліджено копії наступних документів:

-свідоцтво про народження ОСОБА_2 Серія НОМЕР_4 , видане 19 лютого 1991 року;

- Витяг з протоколу №1295 Засідання Запорізької обласної медико-педагогічної комісії від 03 листопада 1992 року;

- посвідчення одержувача щомісячної допомоги №148204, видане 11 січня 1994 року, у якому зазначено про призначення з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1999 року соціальної пенсії по інваліду з дитинства до 16 років;

- витяг з медичної картки ОСОБА_2 ;

- адвокатський запит від 20 серпня 2021 року №20/08 до Відділу обслуговування громадян №4 (сервісний центр) Шевченківське об`єднане управління ПФУ м. Запоріжжя про надання архівної довідки або іншого документа для оформлення пенсії за віком, який підтвердить, що з 22 листопада 1993 по 07 грудня 1998 року була оформлена виплата пенсійна виплата на дитину інваліда віком до 6 років ОСОБА_1 ;

- адвокатський запит від 31 серпня 2021 року №31/08 до Пенсійного фонду України про надання архівної довідки або іншого документа для оформлення пенсії за віком, який підтвердить, що з 22 листопада 1993 по 07 грудня 1998 року була оформлена виплата пенсійна виплата на дитину інваліда віком до 6 років ОСОБА_1 ;

- адвокатський запит від 24 вересня 2021 року №24/09 про надання документа про оформлення інвалідності дитини ОСОБА_2 , архівної довідки або іншого відповідного документ, що підтвердить факт інвалідності дитини;

- запит ОСОБА_1 від 14 вересня 2021 року до Комунального некомерційного підприємства «Запорізький центр первинної медико- санітарної допомоги № 1» про надання документів МСЕК щодо ОСОБА_2 ;

- відповідь Управління соціального захисту населення по Комунарському району від 11 травня 2021 року №02-1480, у якій зазначено, що особової справи позивачки в журналах ведення архівних справ Управління не значиться, та рекомендовано звернутись до управління Пенсійного фонду України;

- відповідь Головного управління ПФУ в Запорізькій області від 26 серпня 2021 року №0800-0207-8/56982 на адвокатський запит, у якій зазначено, що відсутня можливість надання запитуваних документів відносно позивачки;

- відповідь Пенсійного фонду України від 07 вересня 2021 року №2800-030202-8/43619, про відсутність інформації щодо ОСОБА_1 як одержувача пенсії;

- відповідь КУ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради від 09 вересня 2021 року №610 на адвокатський запит про відмову у наданні запитуваних документів;

- відповідь Комунального некомерційного підприємства «Запорізький центр первинної медико- санітарної допомоги № 1» №С-0149 від 23 вересня 2021 року про відсутність інформації щодо ОСОБА_2 .

Крім того, на виконання ухвали суду про витребування доказів 15 листопада 2021 року до суду надійшли наступні документи:

-відповідь КУ «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради №729 від 23 листопада 2021 року, у якій зазначено, що в КУ «ОЦМСЕ» ЗОР відсутні документи, що підтверджують факт встановлення інвалідності ОСОБА_2 у віці до 6 років;

- відповідь Головного управління ПФУ в Запорізькій області від 01 грудня 2021 року №0800-0902-7/81681, у якій зазначено, що відсутня можливість надання запитуваних документів відносно позивачки;

- відповідь Управління соціального захисту населення по Комунарському району від 09 грудня 2021 року №01-3436, у якій зазначено, що ОСОБА_1 на обліку управління не перебувала, жодних соціальних виплат не отримувала.

Таким чином, суд звертає увагу, що позивач вичерпала всі можливості отримання додаткових документів, на підтвердження у її доньки - ОСОБА_2 статусу інваліда дитинства, встановленого у віці до 6 років.

Також, суд вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його документах, та у свою чергу втрата уповноваженими особами особової справи позивача або інших документів, що підтверджують право позивача на дострокове призначення пенсії не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Суд звертає увагу, що чинним законодавством імперативно встановлено, що документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути серед іншого посвідчення одержувача допомоги, а документами, які підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження.

Суд наголошує, що позивачем надані копія посвідчення одержувача допомоги, копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , які підтверджують статус інваліда дитинства останньої.

Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 , виданого 19 лютого 1991 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії посвідчення одержувача щомісячної допомоги № НОМЕР_3 , виданого 11 січня 1994 року, з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1999 року ОСОБА_1 призначено соціальну пенсію по інваліду з дитинства ОСОБА_2 .

Таким чином вищенаведені документи свідчать про надання ОСОБА_2 статусу інвалід дитинства до досягнення нею 6 років.

Отже, вищенаведеними документами спростовується твердження представника відповідача, що орган пенсійного фонду не має правових підстав для призначення позивачу дострокової пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства, оскільки позивачем не надано висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Відомостей, що за ОСОБА_2 в спірний період могла здійснювати догляд інша особа ніж матір, відповідачем не надано.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у призначені пенсії позивачу є протиправними, оскільки відповідач у відповідності до частини 3 статті 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058 та пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 22-1 не вжив заходів щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального страхового стажу, а тому необхідно зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058.

На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії та частини 3 статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Крім того, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на природу та підстави даного спору та, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, - суд вважає за необхідне визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії від 11 жовтня 2021 року № 49, зобов`язати саме ГУ ПФУ в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період догляду за дитиною- інвалідом з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 жовтня 2021 року (з дати звернення за призначенням пенсії).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень має бути законним та обґрунтованим, прийнятим чи вчиненим в межах наданих повноважень, містити конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (Заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

У Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, з урахуванням вище викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що відповідачем не доведено законність та обґрунтованість оскаржуваної відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, тому з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суб`єктом владних повноважень у справі було Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, то з бюджетних асигнувань цього органу повинні бути присуджені позивачу судові витрати, документально підтверджені у сумі 908,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 132, 139, 143, 243-246, КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 158-Б, код ЄДРПОУ № 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 11 жовтня 2021 року № 49.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області включити до страхового стажу ОСОБА_1 період догляду за дитиною- інвалідом з 22 листопада 1993 року по 07 грудня 1998 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 жовтня 2021 року (з дати звернення за призначенням пенсії).

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, буд. 158-6, м. Запоріжжя, 69057, ) судові витрати в сумі 908,00 грн.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 , адреса для листування: АДРЕСА_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, буд. 158-6, м. Запоріжжя, 69057, ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення складено та підписано 18 травня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов