Справа № 400/4063/20
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/4063/20
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі за первісним позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 1 120 958,70 грн., за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 29.12.2018 № 5, № 5,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

22 вересня 2020 року Головне управління ДПС у Миколаївській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило суд:

- стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави податковий борг в сумі 1120 958,70 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 , в порушення статті 67 Конституції України та підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, не сплатила у визначений пунктом 57.3 статті 57 Податкового кодексу України строк узгоджені суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та з військового збору. Відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку податкової заборгованості, податковим повідомленням-рішенням від 29.12.2018 року № 5 правопопередник управління (ГУ ДФС Миколаївській області), на підставі підпунктів 54.3.1, 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, визначило суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 за 2017 рік з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (надалі податок на доходи), - 699 272,09 грн. та, відповідно до частини першої пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, застосувало до ОСОБА_1 штраф в сумі 174 818,02 грн., а податковим повідомленням-рішенням від 29.12.2018 року № 5 управління, на підставі підпунктів 54.3.1, 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, визначило суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 за 2017 рік з військового збору 52 272,67 грн. та, відповідно до частини першої пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, застосувало до ОСОБА_1 штраф в сумі 14 568,17 грн. Крім того, на підставі підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України, Управління нарахувало ОСОБА_1 пеню (в сумах 160 641 грн. та 13 386,75 грн. відповідно). 19.02.2019 року управління сформувало і направило ОСОБА_1 податкову вимогу № 2402-50 на суму податкового боргу 1 121128,70 грн. (станом на 18.02.2019 року).

ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, зазначила, що додані до позову документи не засвідчені належним чином, позов підписаний особою, яка не має відповідних повноважень, Управління звернулось до суду з пропуском строку позовної давності і не подало доказів вручення ОСОБА_1 рішень. Також ОСОБА_1 вказала, що у неї відсутні податкові зобов`язання.

17.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі зустрічним позовом та з урахуванням змін підстав зустрічного позову, в якому просила суд:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення рішення від 29.12.2018 року № 5, прийняте ГУ ДФС у Миколаївській області;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення рішення від 29.12.2018 року №5, прийняте ГУ ДФС у Миколаївській області

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що нарахування податкових зобов`язань в зв`язку з прощенням (анулюванням) кредитором боргу є законним, якщо додаткове благо не є різницею, що виникла в результаті зміни вартості іноземної валюти, в якій було видано кредит. На думку ОСОБА_1 , управління було зобов`язано з`ясувати «… які складові заборгованості … відступались банком фінансовій установі та у якій валюті відбулось відступлення права вимоги …». Як вказала ОСОБА_1 (на підставі власних розрахунків), оподаткуванню податком на доходи та військовим збором підлягала сума 1 302 166,53 грн., при тому, що управління нарахувало податок і збір з суми 3 884 844,96 грн.

Представник Головного управління ДПС у Миколаївській області зустрічний позов не визнав, посилаючись на норми Податкового кодексу України та наявні в його розпорядженні документи, яким чином були визначені суми грошових зобов`язань просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року первісний позов Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави податковий борг в сумі 946 930,95 грн. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення та прийняте нове, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено невідповідність висновків обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. У зв`язку з викладеним, на думку апелянта, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Нормами ст. 313 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що станом на день апеляційного розгляду даної справи, ОСОБА_1 не була позбавлена права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні себе особисто або свого представника в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon», яке дозволяє знаходитьсь учаснику судового засідання поза межами суду та у відеоконференц зв`язку приймати участь у судовому засіданні. Однак, відповідач таким правом не скористався.

Неможливість такої участі учасника судового засідання і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Однак, доказів такої неможливості відповідачем не надано, як не підтверджено й мотиви викладені в поданому клопотанні.

Також необхідно врахувати двохмісячний строк розгляду справ, визначений статтею 309 КАС України, що також не дає можливості перенести апеляційний розгляд на іншу дату.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

21.06.2007 ОСОБА_1 і Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» уклали кредитний договір № ML-007/107/2007, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 174 546 швейцарських франків на купівлю нерухомого майна, який мала повернути не пізніше 21.05.2032 (т. с. 1, ар. 186-193).

28.05.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк» уклали договір купівлі-продажу за 135 543 963,97 грн. кредитного портфелю (права вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників за кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності)). Перелік кредитних договорів мав бути зазначений у Додатку 1 до договору.

До копії сторінок договору купівлі-продажу кредитного портфелю (т.с.1, ар.234-245) ОСОБА_1 додала копію «Витягу з Додатку 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року», в якому вказано, що загальна сума боргу ОСОБА_1 за кредитним договором 172 358,7 швейцарських франків, загальна сума процентів 31 960,88 швейцарських франків, загальна сума основного боргу та процентів у валюті кредитного договору 204 319,58 (т.с.1, ар. 206).

Відповідно до поданих управлінням документів, в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів станом на 22.06.2018 року містилась інформація про факт отримання ОСОБА_1 у 3-му кварталі 2017 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» додаткового блага в сумі 21 074 277,35 грн. (т.с.1, ар. 129).

Будь-який дохід від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_1 не задекларувала.

12.09.2018 року управління надіслало ОСОБА_1 повідомлення про запрошення платника податків до контролюючого органу з питання подання декларації про майновий стан і доходи, отримані у 2017 році як додаткове благо. Це повідомлення не було вручено адресату і було повернуто поштовою службою до управління в зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання (т.с.1, ар.132-134).

Листом від 03.10.2018 року (на запит управління від 17.09.2018 року) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомило про укладення 30.08.2017 року ним із ОСОБА_1 «Угоди про врегулювання боргу до Кредитного договору № ML-007/107/2007 від 21.06.2007 р.» (надалі Угода) і про подання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (як податковим агентом) відповідної звітності з сумою нарахованого на користь ОСОБА_1 доходу (т. с. 1, ар. 130).

Згідно з Угодою (т. с. 1, ар. 130-131), кредитор здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 21 074 277,85 грн., з яких 3 884 844,86 грн. - залишок заборгованості, решта проценти та пеня. Відповідно до пункту 3.4 Угоди, ОСОБА_1 підтвердила отримання від кредитора повідомлення про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації.

З 12.11.2018 року по 14.11.2018 року посадова особа управління провела документальну позапланову перевірку ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, військового збору від одержання доходу у вигляді анульованої суми кредитної заборгованості за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, результати якої оформила актом від 21.11.2018 року № 2813/14-29-13-05-07/ НОМЕР_1 (надалі Акт, т. с. 1, ар. 140-144).

Відповідно до висновків Акта, ОСОБА_1 порушила підпункти 16.1.2, 16.1.3 пункту 16.1 статті 16, підпункт 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункт 176.1 статті 176, пункт 179.1 статті 179 Податкового кодексу України - не подала податкову декларацію про майновий стан і доходи за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року; підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункт 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункт 167.1 статті 167, підпункт 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України занизила податок з доходів фізичних осіб за 2017 рік на суму 699 272,09 грн., пункт 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України занизила військовий збір за 2017 рік на суму 58 727,67 грн. Базою оподаткування в Акті вказана сума 3 884 844,96 грн. (залишок заборгованості, згідно з Угодою).

Акт також не був вручений ОСОБА_1 (т. с. 1, ар. 145-146).

Заперечень щодо правильності обчислення управлінням сум податку та збору ОСОБА_1 не висловила.

На підставі висновків Акта управління 29.12.2018 року прийняло податкове повідомлення - рішення від 29.12.2018 № 5 та податкове повідомлення -рішення від 29.12.2018 № 5.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Так, підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до таких додаткових благ віднесено основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощену (анульовану) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року.

Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

У той же час, відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.

Суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи звертає увагу на наявність конкретної і послідовної практики Верховного Суду щодо застосування підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Так, аналогічний підхід вже був застосований Верховним Судом зокрема у постановах від 03 квітня 2020 року у справі № 804/3102/15, від 25 червня 2020 року у справі № 817/430/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 817/3471/14, від 01 квітня 2019 року у справі № 820/4423/16.

Отже, враховуючи викладене, оподатковуваним доходом позивача є лише основна заборгованість за кредитом, прощена (анульована) банком. Прощені (анульовані) банком проценти за користування кредитом не є доходом платника податків, а тому база оподаткування повинна визначатись лише з суми, прощеної (анульованої) банком, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування інших платежів.

Разом з тим, з 7 травня 2015 року підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнений пунктом 8 на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань». Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» від 9 квітня 2015 року № 321-VIII підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом 8 такого змісту: «Не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2021 року у справі № 120/935/19-а зазначив, що у зв`язку з політичною та фінансовою кризою, яка сталася у 2014 році та спричинила девальвацію національної валюти в Україні, враховуючи скрутне становище, в якому опинилися позичальники - фізичні особи, які отримали споживчі кредити в іноземній валюті, з 7 травня 2015 року підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України доповнений пунктом 8 на підставі Закону України «Про внесення змін до ПК України щодо кредитних зобов`язань».

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однією з таких преференцій є не віднесення до додаткового блага платника податку і не включення до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу суми, прощеної (анульованої) кредитором курсової різниці.

Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.

В силу колізійного принципу пріоритету норми правового акта, виданого пізніше, до правовідносин, які виникли у зв`язку із прощенням банками з 1 січня 2015 року боргу позичальникам за кредитами в іноземній валюті, які не було погашено до 1 січня 2014 року та валюту зобов`язання за якими було змінено з іноземної на національну, застосовуються норми пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Застосування вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України від 02.12.2010 № 2755-VI має місце виключно у випадку перевищення суми прощеного (анульованого) кредитором боргу над сумою курсової різниці, обрахованої за правилами, передбаченими пунктом 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

При цьому, для правовідносин, що виникають у сфері справляння податків, не має правового значення те, яким чином кредитор обліковував відповідну суму прощеного боргу у своєму бухгалтерському обліку, а кваліфікація таким кредитором прощеного боргу позичальника його оподатковуваним доходом та надання до фіскальної служби відповідного податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, не впливає на податкові зобов`язання позивача.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19 липня 2019 року у справі № 826/4240/18, від 4 червня 2020 року у справі № 826/7305/17, від 20 жовтня 2020 у справі №640/4857/19.

Згідно з матеріалів справи, позивачем у 2007 році було отримано кредит (згідно договору № МL-007/107/2007 від 21.06.2007) в іноземній валюті в розмірі 174546,00 швейцарських франків.

30 серпня 2017 року сторони уклали угоду про врегулювання боргу до кредитного договору № МL-007/107/2007 від 21.06.2007 року.

Так, відповідно до п.2.2.3 умов вищезазначеної угоди сторони дійшли згоди щодо анулювання (прощення) залишку боргу за кредитним договором № МL-007/107/2007 від 21.06.2007 року в розмірі: 3884844,96 грн. залишку заборгованості, 380375,96 грн. суми несплачених відсотків за користування кредитом; 16809056,43 грн. суми пені за прострочення виконання зобов`язання.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавцем чітко визначено, що під додатковим благом розуміється тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, комісії та/або штрафні санкції (пеню), прощені (анульовані) кредитором.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною зокрема, у постановах від 24.10.2018 року у справі №820/5376/16, від 14.11.2018 у справі №826/14782/15, від 21.11.2018 року у справі № 813/279/16.

Крім цього,визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Так, сума курсової різниці, яка згідно із приписами пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України дорівнює різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеній за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним кусом НБУ станом на 1 січня 2014 року.

Колегія суддів зазначає, що положення пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України є спеціальними по відношенню до вимог абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Їх застосування виключає наявність податкового правопорушення, передбаченого абзацом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України, а відтак зумовлює безпідставність висновків податкового органу про збільшення загального оподатковуваного доходу як бази оподаткування іншими податками та вказує про протиправність заявлення позову про стягнення податкового боргу

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17 та від 14 листопада 2019 року у справі № 520/10880/18.

Також суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, відповідно до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування, визначеного п.п. 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною п.п. 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у ст. 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені ст. 176 цього Кодексу.

Відтак, за встановлених обставин, які свідчать про протиправність визначення податковим органом позивачу грошового зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, помилковими є й висновки податкового органу щодо правомірності визначення позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення зустрічного позову та визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 29.12.2018 №5 та №5.

Колегія суддів враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ZWIERZYСSKI v. POLAND», Арр. 34049/96, 19 June 2001 позбавлення майна, може бути виправданим, лише якщо воно відбувається в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності.

Під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини (рішення у справі CASE OF PRESSOS COMPANIA NAVIERA S.A. AND OTHERS v. BELGIUM, App. № 17849/91, 20 November 1995). Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар.

При цьому, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти коректно і дуже послідовно (рішення у справі «BEYELER v. ITALY», App. № 33202/96, 5 January 2000). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок

Крім цього, згідно п. 17 рішення у справі «POLIMERKONTEYNER, TOV v. UKRAINE», Арр. 23620/05, 24 November 2016, будь-яке втручання, включаючи те, яке виникло в результаті заходів для забезпечення сплати податків, не повинно порушувати «справедливого балансу» між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення такого балансу в цілому відображається в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на зацікавлену особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року скасувати, ухвалити у справі №400/4063/20 нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 1 120 958,70 грн. відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 29.12.2018 № 5, № 5 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.12.2018 № 5, № 5.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.