Справа № 300/461/22
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" травня 2022 р. справа № 300/461/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Шумея М.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «КРИЦ-ІФБУД» про визнання протиправними та скасування п. 86.2. рішення від 26.11.2021 за №424-18, п. 2 Додатку 1 до п.44 рішення від 23.12.2021 за №469-19, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
Від позивача 25.01.2022, до відкриття провадження у справі, надійшла заява про зміну предмету позову, в якій просить суд доповнити позовні вимоги наступною вимогою: визнати протиправним та скасувати пункт 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської ради, 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за № 469-19, яким Товариству з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «КРИЦ-ІФБУД» надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою діяв в супереч чинного законодавства України, не навів нормативного обґрунтування такої відмови, не навів жодної підстави для відмови, яка передбачена частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України. Водночас, вважає, що Івано-Франківська міська рада діє стосовно позивача недобросовісно, оскільки безпідставно надала дозвіл на складення проекту землеустрою ТОВ «КРИЦ ІФБУД» земельної ділянки, при цьому дане товариство звернулося значно пізніше і тільки після того, як ОСОБА_1 повідомив про укладення договору на розробку проекту землеустрою.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
18.02.2022 від відповідача на адресу суду надійшов відзив, згідно якого представник відповідача заперечив проти позовних вимог. У відзиві відповідач вказує, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до ЦНАІІУ Івано-Франківської міської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення (зміни цільового призначення) земельної ділянки, площею 0,3241 га, розташованої за адресою: м. Івано Франківськ, вул. Незалежності, для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожньою господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Івано-Франківська міська рада взяла до уваги матеріали, які були додані до заяви та прийняла рішення про відмову у наданні дозволу на складання проекту землеустрою, при цьому рішення відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийнято більшістю голосів. Таким чином, на думку відповідача, дане рішення було прийнято у порядок і спосіб, визначений чинним законодавством, а саме на пленарному засіданні сесії міської ради, більшістю голосів та в межах наданої компетенції. Враховуючи вищенаведене, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.
21.02.2022 від позивача на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 заяву про забезпечення адміністративного позову задоволено. Зупинено дію пункту 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за № 469-19, яким ТОВ «КРИЦ ІФБУД» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу), до набрання законної сили рішенням суду по справі № 300/461/22. Заборонено Івано-Франківській міській раді погоджувати проект землеустрою ТОВ «КРИЦ-ІФБУД» щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на вул. Незалежності-Микитинецька, для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) та передавати ТОВ «КРИЦ ІФБУД» в оренду вказану земельну ділянку до набрання законної сили рішення суду по справі № 300/461/22.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
23.09.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для передачі у користування з метою «будівництва та обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу)», орієнтовною площею 0,3241 га до Івано-Франківської міської ради у встановленому законом порядку через органи ЦНАП м. Івано-Франківська.
Заява позивача була зареєстрована за № 595888.
В подальшому, громадянин ОСОБА_1 отримав від Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради лист № ДКР-595888 від 21.10.2021 з повідомленням про те, що звернення № 595888 щодо надання дозволу на складання документації із землеустрою на земельну ділянку орієнтовною площею 0,3241 га, на розі АДРЕСА_1 , розглянуто Департаментом комунальних ресурсів та буде передано на розгляд виконавчого комітету та сесії міської ради.
При ухваленні даного рішення Івано-Франківська міська рада керувалась ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним кодексом України, законами України «Про оренду землі», «Про землеустрій», «Про затвердження Порядку передачі у власність та користування земельних ділянок у м. Івано-Франківську».
Дані рішення відповідача, а саме про відмову ОСОБА_1 надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також про надання дозволу третій особі на складання проекту землеустрою щодо відведення тієї ж самої земельної ділянки, на думку позивача, є незаконними, суперечать нормам чинного законодавства, підлягають скасуванню, і, як наслідок, з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся із позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно статті 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.
Зі змісту частини 2 статті 19 Конституції України слідує, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, кабінету Міністрів України.
Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 за №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №280/97-ВР).
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Положеннями статті 25 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Статтею 59 Закону №280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.
Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до пунктів «а» - «в» частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
У відповідності до підпунктів 9, 10 пункту «б» частини 1 статті 33 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.
Частиною 5 статті 46 Закону №280/97-ВР передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.
Згідно із частиною 1 статті 60 Закону №280/97-ВР, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Частиною 2 статті 60 Закону №280/97-ВР установлено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.
Згідно з частиною 1 та 4 вищезазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, тоді як центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в силу приписів Закону №280/97-ВР та Земельного кодексу України саме відповідач наділений виключною компетенцією щодо передачі земельних ділянок територіальних громад у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Вирішення питань про передачу земель територіальної громади у власність чи користування є виключним правом селищної ради як суб`єкта права власності на землю. Як наслідок, саме відповідач, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями комунальної власності в порядку, визначеному чинним законодавством.
Згідно положень частини 1 статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Приписами частини 2 вказаної статті визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 123 ЗК України).

Водночас, відповідно до ч. 16 згаданої статті ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Аналіз вищенаведених вимог законодавства дає підстави дійти висновку, що в даному випадку відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправного рішення стосовно відмови у наданні позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, суд погоджується із позивачем, що спірне рішення, а саме пункт 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради, 18 сесії, восьмого демократичного скликання за № 424-18 прийняте з порушенням місячного строку, передбаченого ч. 3 ст. 123 ЗК України, оскільки як уже зазначено вище, заява позивача про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зареєстрована 23.09.2021 за № 595888, при цьому відмова відповідача датується 26.11.2021.

Крім того, аналіз вимог статті 123 ЗК України дає підстави вважати, що нею встановлено чіткий порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, в тому числі і конкретні підстави для відмови у наданні дозволу на дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Серед них лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, орган місцевого самоврядування в разі прийняття рішення про відмову в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинен вказати конкретну підстав, передбачену чинним земельним законодавством, для такої відмови.

Як слідує із спірного пункту 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради від 26.11.2021 за № 424-18, жодної підстави для відмови у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передбаченої частиною 3 ст. 123 ЗК України, відповідачем не зазначено. Тобто, таке рішення відповідача є необґрунтованим та невмотивованим. При цьому, суд також звертає увагу, що питання меж земельної ділянки, щодо якої надається такий дозвіл, на даному етапі не вирішується, оскільки для виготовлення такого проекту землеустрою зазначається орієнтовна площа, яка в подальшому коригується в залежності від конкретних замірів та визначення площ вільної земельної ділянки під час виготовлення проекту землеустрою, його погодження та затвердження.

Натомість, Івано-Франківською міською радою зазначено: Довідка з МБК №28302: території громадської забудови, частина земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення; згідно довідки МБК площа земельної ділянки 0,04 га вільна від забудови.

Однак, суд констатує, що чинним законодавством не встановлено жодних обмежень щодо передачі в користування (оренду) земельних ділянок чи їх частин в межах червоних ліній, а заборонено здійснювати будівництво будівель і споруд в межах червоних ліній.

Суд погоджується із позивачем, що можливе користування земельною ділянкою чи її частиною в межах червоних ліній за умови, що нерухоме майно (будівлі і споруди) будуть перебувати за межами червоних ліній. В такому випадку частина земельної ділянки, яка знаходиться в межах червоних ліній, може використовуватись землекористувачами виключно з дотриманням обмежень, встановлених законодавством у сфері містобудівної та іншої діяльності.

Як перебачено ст. 18 Закону України «Про автомобільні дороги», межі вулиці за її шириною визначаються «червоними лініями. Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.

Таким чином, обмеження стосуються розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці, а не використання вказаних земельних ділянок в будь-який інший спосіб. В будь-якому випадку уповноважені органи державної влади та місцевого самоврядування мають право контролювати належне використання земельної ділянки та запобігання її нецільовому використанню.

Можливість користування земельною ділянкою чи її частиною в межах червоних ліній прослідковується і з спірного рішення відповідача, а саме пункту 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської ради від 23.12.2021 за № 469-19, яким ТОВ «КРИЦ-ІФБУД» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення фактично тієї ж земельної ділянки, на яку просив надати дозвіл на складання проекту землеустрою і позивач. Так, у даному рішенні зазначено аналогічно як і в пункті 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради за № 424-18 від 26.11.2021: Довідка з МБК (території громадської забудови, частина земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення); вільна від забудови.

Більше того, у двох вказаних рішеннях вказані ідентичні види використання земельної ділянки (функціональне призначення): для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Таким чином, суд погоджується із позивачем, що відповідач у даному випадку діяв недобросовісно та, як наслідок, такий підхід Івано-Франківської міської ради не може вважатись справедливим та розумним щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання земельної ділянки особі, яка звернулась пізніше і якій надано перевагу. Такий підхід, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, може розцінюватись як ознака корупції.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 по справі № 688/2908/16-ц сформувала правовий підхід щодо вирішення спорів у справах про визнання незаконними актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування про надання у власність (користування) земельних ділянок у ситуації, коли дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку надається кільком особам щодо однієї і тієї ж самої земельної ділянки, який полягає у наступному.

Відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо.

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим. Тим більше, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що законодавець, запроваджуючи регулювання щодо надання землі у користування, не міг мати на меті стимулювання зловживань, посилення соціальної нерівності і спрямованість на неправовий та непрозорий перерозподіл основного національного багатства землі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.11.2021 по справі № 461/5777/16-а.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також при розгляді справи, суд враховує, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Відповідно правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зазначені обставини свідчать про активну позицію позивача щодо узаконення права користування спірною земельною ділянкою.

Натомість, дії відповідача щодо відмови позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, при цьому надавши такий дозвіл третій особі, порушує права зацікавленої особи (позивача), яка діяла добросовісно, на отримання земельної ділянки у користування.

Окрім цього, суд зазначає, що абзацом 3, частини 3, статті 123 ЗК України передбачено, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, і якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Принцип «мовчазної згоди», визначений статтею 123 Земельного кодексу України, передбачає виключно право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Суд встановив, що в даному випадку ОСОБА_1 , не отримавши в місячний термін з моменту звернення до Івано-Франківської міської ради дозволу на розробку проекту землеустрою або мотивовану відмову, уклав з ТОВ «ЗЕНІТ ЕКСПЕРТ» Договір на виконання землевпорядних робіт № 0112/21 від 01.12.2021 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,2800 га, для будівництва та обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) в м. Івано Франківську по вулиці Незалежності.

Надалі ОСОБА_1 , на підтвердження своїх зобов`язань, у відповідності до умов вказаного договору, сплатив на користь ТОВ «ЗЕНІТ ЕКСПЕРТ» авансовий платіж в розмірі 50 % від загальної вартості робіт, що становить 10 000,00 грн.

У відповідності до вимог ч. 3 статті 123 ЗК України, після укладення договору та сплати авансу, ОСОБА_1 письмово повідомив Івано-Франківську міську раду про укладення відповідного договору на розробку проекту землеустрою та надав належним чином засвідчену копію договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, суд дійшов висновку про те, що оскаржене рішення відповідача, а саме пункт 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради від 26.11.2021 року за № 424-18 є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим та прийнятим із порушенням повноважень, наданих відповідачу чинним законодавством. Як наслідок, рішення відповідача, а саме пункт 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської ради від 23.12.2021 за № 469-19, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду про заборону соціальної нерівності і спрямованість на неправовий та непрозорий перерозподіл основного національного багатства землі, також є незаконним та прийнятим із порушенням повноважень, наданих відповідачу чинним законодавством. Отже, такі спірні рішення відповідача підлягають скасуванню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами частини 1 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Варто врахувати, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Так, у спірних правовідносинах відповідач безпідставно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою без нормативного обґрунтування такої відмови, які передбачені статтею 123 Земельного кодексу України, а позивачем дотримано процедури подання документів для отримання дозволу про надання розробку землеустрою.

Звернення ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування з метою виготовлення проекту землеустрою та подальшого отримання земельної ділянки в оренду зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки у користування, за відсутності для цього законних перешкод, а на момент звернення 23 вересня 2021 року жодних перешкод не існувало, як і не було жодних заяв від інших осіб.

Відповідно з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020, інтерес позивача щодо отримання в користування земельної ділянки, на яку він розробляє проект землеустрою підлягає судовому захисту, відповідно на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Як було вказано вище, Івано-Франківська міська рада діє стосовно позивача недобросовісно, та безпідставно надала дозвіл на складання проекту землеустрою ТОВ «КРИЦ-ІФБУД», який звернувся значно пізніше, і тільки після того як ОСОБА_1 , у відповідності до вимог частини 3 статті 123 ЗК України, повідомив про укладення договору на розробку проекту землеустрою. При цьому, згідно умов Договору на виконання землевпорядних робіт № 0112/21 від 01.12.2021, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЗЕНІТ ЕКСПЕРТ», позивач здійснив авансовий платіж в розмірі 50 % від загальної вартості робіт, що становить 10 000,00 грн., тобто вже поніс витрати на розробку проекту землеустрою та закріпив за собою «право першого».

Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене та враховуючи досліджені обставини справи, суд дійшов висновку, що слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2021 та надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано приписів частини 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради, 18 сесії, восьмого демократичного скликання від 26.11.2021 за № 424-18, яким відмовлено підприємцю ОСОБА_1 в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Довідка з МБК №28302: території громадської забудови, частина земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення); згідно довідки МБК площа земельної ділянки 0,04га вільна від забудови.

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2021 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Визнання протиправним та скасувати пункту 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської ради, 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за №469-19, яким ТОВ «КРИЦ-ІФБУД» надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 : РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

відповідач Івано-Франківська міська рада: , вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76004;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «КРИЦ-ІФБУД»: код ЄДРПОУ 42817058, вул. Галицька, 91, офіс 33, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя Шумей М.В.