Справа № 567/484/22
Суддя: Венгерчук А.О.
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 567/484/22
УХВАЛА

16 травня 2022 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області в складі судді Венгерчук А.О., перевіривши виконання вимог ст.ст. 160, 161 КАС України за позовною заявою ОСОБА_1 до ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ВАВ №408321 від 06.01.2021

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ВАВ №408321 від 06.01.2021.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що дана позовна заява не відповідає вимогам ст.160, 161 КАС України.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві, серед іншого, зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з п. 7 ч. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган Національної поліції - суб`єкт владних повноважень, а не підрозділ Національної поліції або ж особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Вказану правову позицію з даного питання було висловлено Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2019 року по справі №724/716/16-а (провадження №К/9901/12750/18), яку відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, суд враховує при застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , позов заявлено до ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, який є територіально відокремленим підрозділом Головного управління Національної поліції в Рівненській області та не є самостійною юридичною особою.

Також в порушення вказаних вимог, позивачем в позовній заяві не зазначено ідентифікаційного коду відповідача як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України).

Таким чином, відомості про відповідача підлягають уточненню.

Згідно положень п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Крім того, в порушення п.4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України, зміст позовних вимог не відповідає викладеним обставинам в позовній заяві, оскільки обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на постанову Острозького районного суду від 21.01.2022, а не постанову інспектора ВП №3 ВАВ №408321 від 06.01.2021 та зі змісту позовної заяви не зрозуміло, яку постанову оскаржує позивач та чим обґрунтовує свої заперечення, не зазначено які саме обставини правопорушення він оскаржує, відсутнє обґрунтування порушення оскаржуваними діями відповідача прав, свобод, інтересів позивача, не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином позивачу слід уточнити позовні вимоги, що саме він оскаржує - постанову суду від 21.01.1.2022 №567/63/22 чи протокол серії ВАВ №408321, складений поліцейським ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, оскільки реквізити оскаржуваного документа стосуються саме протоколу про адміністративне правопорушення складеного працівником поліції, а не постанови суду, оскарження якої передбачає інший порядок.

Відповідно до ч. 7 ст. 161 КАС України, до заяви про визнання індивідуального акта протиправним чи адміністративного договору недійсним додається також оригінал або копія оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

В порушення ч. 7 ст. 161 КАС України, позивачем не надано оригіналу або належної копії оспорюваної постанови серії ВАВ №408321 від 06.01.2021, яка є предметом оскарження згідно позовних вимог.

При цьому докази звернення позивача до відповідача про надання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, відмова у її наданні, відсутні.

Клопотання позивача про витребування судом вказаної постанови подане без дотриманням вимог ст. 80 КАС України, оскільки не містить викладу підстав, з яких випливає де та у володінні якої особи знаходиться цей доказ; не зазначено заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Згідно з ч. 3 ст. 161 КАС України передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою подав клопотання про звільнення від сплати судового збору.

В обґрунтування клопотання вказав, що він на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі так як отримує пенсію у розмірі 3000 грн. на місяць, інших доходів, що можуть покращити його матеріальний стан немає. Вказав, що сплата судового збору за подання позовної заяви поставить його у вкрай складне матеріальне становище, яке і так є досить сутужне.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Статтею 4 вказаного Закону України визначено розміри ставок судового збору. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати у разі, коли розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення є правом, а не обов`язком суду, який, вирішуючи це питання враховує майновий стан сторони, який є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.

За змістом наведених правових норм питання про звільнення від сплати судового збору постає у разі, коли майновий стан особи є таким, що утруднює виконання цього обов`язку. Таким чином, суд вправі постановити ухвалу про звільнення від його сплати, враховуючи незадовільний майновий (матеріальний) стан сторони і остання повинна навести обставини, які свідчать про її незадовільне (скрутне) матеріальне становище та подати суду відповідні докази.

Отже, враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку, що визначення майнового стану як такого, що дає підстави для звільнення від сплати судового збору є оціночним, тому потребує доказування перед судом і обґрунтування пов`язаних із цим обставин, які свідчать про неможливість або труднощі з оплатою судового збору у розмірах і в строки, встановлені законом, покладається на зацікавлену сторону.

Звертаючись до суду, позивач просить звільнити його від сплати судового збору вказуючи, що розмір його річного доходу становить 44696,29 грн., а відтак сума судового збору перевищує 5% розміру його річного доходу за попередній календарний рік.

На підтвердження вказаних обставин позивачем до позовної заяви додано довідку про перебування на обліку в Корецькому об`єднаному УПФУ та отримання ним пенсії за період з 01.01.2021 по 31.03.2022 в розмірі 44696,29 грн., однак розмір судового збору, який підлягає сплаті не перевищує 5% його річного доходу : 44696,29 грн. х 5% = 2234,81 грн., а судовий збір за подання позовної заяви складає 496,20 грн.

Разом з тим будь-яких доказів про відсутність у позивача інших доходів, інших доказів на підтвердження скрутного матеріального становища, для доведення необхідності звільнення його від сплати судового збору (відомості щодо рухомого чи нерухомого майна, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї та інше) до позовної заяви не додано.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що в порушення ч. 3 ст.161 КАС України, позивачем не надано доказів належної сплати судового збору та доказів, що позивач належить до категорії осіб, що можуть бути звільнені від сплати судового збору відповідно до ст.5, 8 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи розмір судового збору в даній справі, який підлягає сплаті позивачем, вважаю, що немає підстав для висновку про порушення балансу між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд заяви та правом заявника на доступ до правосуддя, а тому з врахуванням наведеного та за відсутності достатніх доказів скрутного матеріального становища позивача, вважаю, що клопотання про звільнення від сплати судового збору задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Беручи до уваги те, що Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові вказала, що з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, передбачено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позивачу слід сплатити судовий збір у сумі 496,20 грн., або подати документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Також згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Як вбачається з позовної заяви позивач оскаржує постанову інспектора ВП №3 Рівненського РУП серії ВАВ №408321 від 06.01.2021, однак відповідно до долученої до позову заяви про поновлення строку звернення до суду, позивач просить поновити йому строк оскарження постанови Острозького районного суду від 21.01.2022 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП.

При цьому, звертаючись до суду з позовом про оскарження постанови інспектора ВП №3 Рівненського РУП серії ВАВ №408321 від 06.01.2021, позивач не подає клопотання про поновлення строку такого звернення , вказуючи в своїй заяві , що він пропустив строк оскарження постанови Острозького районного суду від 21.01.2022.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Оцінюючи поважність цієї причини, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій.

Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Частиною першою статті 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З аналізу даних норм вбачається, що подання клопотання про поновлення пропущеного строку та доказів, які доводили б поважність такого пропуску є обов`язком позивача та зобов`язує його надати такі докази до відкриття провадження у справі, оскільки витребування таких доказів не покладається на суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 160 і ст. 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, наявні підстави для залишення позовної заяви без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви.

Недоліки позовної заяви позивачу слід усунути протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали шляхом подання позовної заяви з виправленими недоліками відповідно до вказаної ухвали у відповідності до кількості осіб у справі.

Керуючись ст.ст. 123, 160, 161, 169, 248, 256 КАС України

постановив:

в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_1 ) до ВП №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області (м.Острог пр. Незалежності, 89 Рівненської області) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ВАВ №408324 від 06.01.2021 залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

Роз`яснити позивачу, що в разі якщо у вказаний строк недоліки позовної заяви не будуть усунуті, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.