Справа № 500/7949/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/7949/21 пров. № А/857/649/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року, ухвалене суддею Мартиць О.І. у м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 500/7949/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача по нездійсненню перерахунку та виплаті пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення, без обмеження максимального розміру пенсії, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії,

- зобов`язати відповідача зробити перерахунок та виплату пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення, без обмеження максимального розміру пенсії, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській щодо зменшення пенсії ОСОБА_1 при її перерахунку, на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, станом на 05.03.2019 року основного розміру пенсії з 90% грошового забезпечення до 70% грошового забезпечення.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум) на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення станом на 19.11.2019 року, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 грн 00 коп.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що зменшення розміру основної пенсії у відсотках є протиправним, оскільки, відсоткове значення розміру пенсії, встановлене статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», застосовується до призначення нових пенсій, а не перерахунку раніше призначених. Що стосується обмеження пенсії максимальним розміром, то суд першої інстанції вказав, що, на час перерахунку пенсії позивачу, чинною була правова норма статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яка встановлювала обмеження пенсій призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначає те, що норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» і норми Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» однаково регулюють спірні правовідносини щодо обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовцям. Оскільки відповідні норми Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визнані Конституційним Судом України неконституційними, то, на думку позивача, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми, які є у іншому однопредметному нормативно-правовому акті.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Тернопільській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) з розрахунку 90 відсотки грошового забезпечення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 року у справі № 500/2257/21, яке набрало законної сили 23.06.2021 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 29.03.2021 року № 22/6-1359 про розмір грошового забезпечення з 01.12.2019 року.

На виконання цього рішення, відповідач провів 01.10.2021 року провів перерахунок пенсії за період з 01.12.2019 року по 30.09.2021 року, за результатами якого нарахував доплату в сумі 136873,56 грн., яка облікована в реєстрі рішень суду. З 01.10.2021 року відповідач прийняв рішення виплачувати позивачу 19540 грн. пенсії, яка, як і доплата за період з 01.12.2019 року по 30.09.2021 року, розрахована із 70% грошового забезпечення вказаного у довідці Міністерства внутрішніх справ України від 29.03.2021 року № 22/6-1359.

На звернення позивача щодо здійснення перерахунку його пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення та без обмеження максимальним розміром, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило, що розмір пенсії позивача, відповідно до частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, обмежено максимальним розміром, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Крім того, відповідно до статті 13 Закону № 2262-ХІІ максимальний розмір пенсії не повинен перевищувати 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Що стосується обмеження пенсії максимальним розміром, то апеляційний суд зазначає наступне.

Предметом спору у цій справі є правомірність обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію 01.10.2011 року змінами до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» 09 квітня 1992 року № 3668-VI (далі Закон № 3668-VI).

Відповідно до положень статті 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у рішенні від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.

При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13.02.2019 року, що прийнята Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

Тому обмеження відповідачем максимального розміру пенсії позивача, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 2 Закону № 3668-VI.

Отже, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про визнання дій відповідача щодо обмеження пенсії максимальним розміром протиправними та зобов`язання відповідача провести здійснити перерахунок пенсії без обмеження її максимальним розміром необхідно задовольнити.

Що стосується зменшення розміру пенсії у відсотковому відношенні до грошового забезпечення з 90 відсотків до 70 відсотків, то суд першої інстанції задовольнив цю позовну вимогу.

Водночас, позивач оскаржує рішення суду повністю, в тому числі, щодо задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії у відсотковому відношенні до грошового забезпечення з 90 відсотків до 70 відсотків та зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії з розрахунку 90 відсотків суми грошового забезпечення, однак мотиви щодо незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині не наводить.

Позивач лише посилається на те, що довідка Міністерства внутрішніх справ України № 22/6-1359 від 29.03.2021 року містить неточності, тому позивач отримав від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Тернопільській області» нову довідку № 2021/1992 від 20.12.2021 року. З розміру грошового забезпечення, який вказаний у цій довідці, позивач просить апеляційний суд зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії позивачу, виходячи із 90 відсотків грошового забезпечення без обмеження розміру пенсії.

Задовольняючи вказану вище позовну вимогу, суд першої інстанції виходив з того, що застосування 70 відсоткового показника до перерахунку пенсії відповідача є протиправним, як тому, що такий застосовується під час призначення нових пенсій, а не перерахунку раніше призначених, так і тому, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України.

Така позиція суду першої інстанції узгоджується із позицією висловленою у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2019 року, ухваленому за результатами розгляду справи № 240/5401/18, яке було залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року.

При цьому, суд першої інстанції не вирішував питання про перерахунок пенсії позивачу на підставі конкретної довідки, а лише зобов`язав відповідача провести перерахунок пенсії на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення станом на 19.11.2019 року.

Вимоги про перерахунок пенсії на підставі конкретної довідки не висловлював і позивач.

Апеляційний суд, з`ясував, що цей спір виник, у зв`язку з тим, що відповідач, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 500/2257/21 про перерахунок пенсії позивача, на підставі довідки МВС України від 29.03.2021 року № 22/6-1359, зменшив відсоткове значення пенсії залежно від суми грошового забезпечення та обмежив розмір пенсії максимальним розміром.

Водночас, довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Тернопільській області» № 2021/1992 від 20.12.2021 року, станом на час прийняття судом першої інстанції рішення, не існувало.

Тому, зважаючи на наведене, апеляційний суд відхиляє вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивача, на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Тернопільській області» № 2021/1992 від 20.12.2021 року та підтримує позицію суду про визнання протиправними дій відповідача щодо не перерахунку пенсії позивача на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення станом на 19.11.2019 року, виходячи із 90% суми грошового забезпечення та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення станом на 19.11.2019 року, виходячи із 90% суми грошового забезпечення вказаної у ній.

Підводячи підсумок наведеного апеляційний суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позову, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині не задоволених позовних вимог скасувати та прийняти постанову, якою ці позовні вимоги задовольнити, не застосовуючи при перерахунку пенсії позивача обмеження пенсії максимальним розміром.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог необхідно залишити без змін.

Що стосується розподілу судових витрат то апеляційний суд вважає, що на користь позивача необхідно додатково стягнути 454 грн. 00 коп., у зв`язку із тим, що позовна вимога, яка не була задоволена судом першої інстанції, задоволена апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в справі № 140/8465/21, в частині відмови в задоволенні позову, скасувати та прийняти постанову про задоволення позову в цій частині.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром, при її перерахунку, на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення, станом на 19.11.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії (із врахуванням раніше виплачених сум), на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення станом на 19.11.2019 року, без обмеження пенсії максимальним розміром.

У іншій частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в справі № 140/8465/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області судовий збір в сумі 545,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 18.05.2022 року