Справа № 280/7741/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 травня 2022 року м. Дніпросправа № 280/7741/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Лазаренко М.С.) у справі № 280/7741/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення компенсації,-

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати позивачу компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році;

- стягнути з відповідача на користь позивача 6448,34 грн. компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 6448,34 грн. (шість тисяч чотириста сорок вісім гривень 34 копійки) компенсації за перебування у відрядженні у 2018 році.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача на користь позивача компенсації витрат на відрядження.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що станом на 15.03.2021 по програмі 2101020/8 КЕКВ 2250 код видатків 010/8 кошторисні призначення та кошти не надходили, а тому вини та протиправних дій з боку командувача Військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача не допущено. Крім того, відповідач зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду та не подав заяву про його поновлення.

З цих підстав, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався, відзив на апеляційну скаргу відповідача до суду не подав.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що з 21.08.2017 по 27.02.2019 позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника начальника служби.

09.08.2018 позивач вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_2 (м. Балаклея Харківської області) з метою розмінування та повернувся з відрядження 05.12.2018.

Відповідно листа Військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2021, позивачу належить компенсація за перебування у вказаному відрядженні (проїзд та добові) на загальну суму 6448,34 грн., які нараховані, але не виплачені в результаті невиконання заявок на кошторисні призначення.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що реалізація особою права пов`язаного з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що у спірних правовідносинах відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає в ухиленні суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків щодо нарахування та виплати компенсації витрат позивача на відрядження, проте визнання такої бездіяльності протиправною не призведе до відновлення порушеного права позивача, у зв`язку з чим, належним та ефективним способом позивача є стягнення понесених позивачем витрат на відрядження, що повністю відновлює порушене право позивача. Крім того, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, відносяться до додаткової заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини шостої статті 14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року №98 визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Так, згідно пункту 2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 (далі - Інструкція №105) визначено, що відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Відповідно до пункту 11 Інструкції № 105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Згідно з приписами пункту 13 Інструкції № 105 відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що відповідач не здійснив виплату грошової компенсації позивачу за період перебування у службовому відрядженні через відсутність коштів для такого виду виплат.

Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням бюджетних коштів та базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

З цих підстав, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо ненадходження коштів для виплат.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині невиплати позивачу компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році та стягнення з відповідача на користь позивача 6448,34 грн. компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році, є належним та відповідає приписам ст. 5 КАС України.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає в ухиленні суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків щодо нарахування та виплати компенсації витрат позивача на відрядження.

Проте, суд першої інстанції вказав, що визнання бездіяльності відповідача протиправною не призведе до відновлення порушеного права позивача та у задоволенні такої вимоги відмовив. Колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки вимога про стягнення коштів є похідною від вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо виплати таких коштів протиправною (п.23 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Разом з тим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Позивач не оскаржує рішення суду в цій частині, апеляційна скарга відповідача також не містить доводів на спростування таких висновків суду, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги та скасування рішення суду в цій частині.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду колегія суддів зазначає наступне.

Так, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

В свою чергу, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, частиною першою другою 233 КЗпП України становлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту.

Водночас, згідно приписів ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від

24.03.1995 № 108/95-ВР до структури заробітної плати належить додаткова заробітна плата, яка в свою чергу включає компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 280/7741/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко