Справа № 640/4157/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4157/20 Суддя першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку спрощеного (письмового) провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач-1, Міноборони України), Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі Відповідач-2, Комісія), в якому просила:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у проведенні перерахунку одноразової грошової допомоги, призначеної їй згідно протоколу комісії з розгляду питання із призначення одноразової грошової допомоги від 16.06.2017 № 61 у зв`язку зі смертю її сина військовослужбовця ОСОБА_2 , виходячи з розміру встановленого ст.16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону України від 06.04.2017 № 2004-VIII, а саме 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року;

- зобов`язати комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум провести перерахунок одноразової грошової допомоги, призначеної їй згідно протоколу комісії з розгляду питання із призначення одноразової грошової допомоги від 16.06.2017 № 61 у зв`язку зі смертю її сина військовослужбовця ОСОБА_2 , виходячи з розміру встановленого ст.16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону України від 06.04.2017 № 2004-VIII, а саме, 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.10.2021 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що одноразова грошова допомога повинна була бути виплачена Позивачу у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, позаяк відповідні зміни набрали чинності до прийняття Відповідачами рішення про її призначення та виплату.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою позовну заяву залишити без розгляду, а в разі відмови у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду прийняти постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом залишено поза увагою, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у спірному випадку є дата смерті військовослужбовця, а відтак до цих правовідносин необхідно застосовувати норми права, які діяли станом на 01.10.2016, а не ті, що набрали чинності з 07.05.2017. Крім того, підкреслює, що судом не було надано оцінку аргументам Міноборони України про пропуск ОСОБА_1 шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, оскільки рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги було прийнято 16.06.2017, грошові кошти виплачені у 2017 році, у той час як із позовною заявою остання звернулася лише 18.02.2020.

Після усунення визначених в ухвалі від 23.12.2021 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що сержант ОСОБА_2 проходив військову службу у Збройних Силах України.

У жовтні 2016 року, безпосередньо приймаючи участь в антитерористичній операції біля с. Зайцеве Донецької області, ОСОБА_2 загинув при захисті Батьківщини, що підтверджується копією витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 24.04.2017 № 123 (а.с. 10) та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21.12.2016 (а.с. 11).

16.06.2017 Комісією було прийнято рішення про призначення матері загиблого сержанта ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті, в сумі 725 000,00 грн, що підтверджується копією витягу з протоколу засідання Комісії № 61 (а.с. 27).

Листом тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_3 від 23.06.2017 № ВЗ/1900/1 ОСОБА_1 було повідомлено про призначення вказаної одноразової грошової допомоги (а.с. 12).

У подальшому 15.08.2019 Позивач звернулася до Відповідача-1 із заявою, в якій просила провести перерахунок одноразової грошової допомоги на підставі ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону України від 06.04.2017 № 2004-VIII, а саме, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, що дорівнювало сумі 1 033 500,00 грн, та провести відповідну доплату (а.с. 13).

22.08.2019 листом № 0290/Н-1291/1136 Міністерство оборони України повідомило ОСОБА_1 , що підстав для перерахунку одноразової грошової допомоги немає, оскільки норми Закону України від 06.04.2017 № 2004-VIII поширюються лише на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 07.05.2017, та не поширюються на правовідносини, що виникли до цього часу (а.с. 14).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 17, 19, 46 Конституції України, ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон), п. 2 Прикінцевих положень Закону України від 06.04.2017 № 2004-VIII, а також Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок №975), суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на необхідність поширення на спірні правовідносини положень Закону, який був чинний на час прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За правилами ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

В силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 16 указаного Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Відповідно до ст. 16-1 Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Як було встановлено раніше, рішенням Комісії від 16.06.2017 №61 було призначено ОСОБА_1 , матері загиблого ОСОБА_2 , одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті, в сумі 725 000,00 грн.

Надаючи оцінку правомірності проведення такої виплати саме у цьому розмірі, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 16-2 Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» від 06.04.2017 №2004-VIII статтю 16-2 Закону викладено в іншій редакції, за якою одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону (п. «а» ч. 1 ст. 16-2 Закону).

Згідно п. 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Аналіз вказаного положення Постанови № 975 дає підстави дійти висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги пов`язується із відповідною подією, зокрема, датою смерті.

Указані висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 804/2342/18.

Як вірно зазначено Апелянтом, днем виникнення права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у матері загиблого є 01.10.2016 (дата загибелі ОСОБА_2 ), тому, за загальним правилом, під час визначення розміру одноразової грошової допомоги, який належить до виплати, слід застосовувати ті положення законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Поряд з цим, Міноборони України було залишено поза увагою, що пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №2004-VIII встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства.

Отже, розмір одноразової грошової допомоги відповідно Закону № 2004-VIII збільшено, право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі встановлено відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень цього Закону а саме, з 07.05.2017 (дня набрання ним чинності), крім осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення компетентним органом про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13.09.2019 у справі № 620/3561/18.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини поширюються норми п. 2 Прикінцевих положень Закону №2004-VIII, позаяк рішення Комісії про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина-військовослужбовця прийнято 16.06.2017.

При цьому посилання Міноборони України на неврахування судом першої інстанції позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.06.2018 у справі №750/5074/17 та від 13.06.2019 у справі №620/3561/18 судовою колегією відхиляються, оскільки спори у цих справах стосувалися виплати одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності військовослужбовцям строкової служби, а не у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Разом з тим, розглядаючи цей спір по суті, суд першої інстанції не надавав оцінки доводам Міноборони України про пропуск ОСОБА_1 шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, Позивач звернувся до суду із цим позовом 18.02.2020 (а.с. 22).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З наведених норм вбачається, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19).

Колегія суддів наголошує на тому, що призначена ОСОБА_1 одноразова грошова допомога є разовим платежем, про розмір якого було повідомлено останню листом Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату від 23.06.2017 №ВЗ/1900/1 (а.с. 12), що Позивачем не заперечується. При цьому, за твердженням Міноборони України, що також не спростовується ОСОБА_1 , виплата відповідних коштів здійснена у 2017 році.

Отже, з урахуванням вже згаданої вище позиції Верховного Суду, з дня отримання повідомлення про розмір нарахованої до виплати одноразової грошової допомоги, а також її виплати особі, якій останню було призначено, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання такої виплати, демонструючи свою необізнаність щодо призначеного розміру, звернулася до уповноваженого органу із заявою про надання їй відповідної інформації. У такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від уповноваженого органу відповіді на подану нею заяву.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення від 18.10.2005 у справі «МШ «Голуб» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Відтак, на переконання судової колегії, отримання Позивачем листа Відповідача-1 від 22.08.2019 №0290/Н-1291/1136 у відповідь на його заяву від 15.08.2019 не змінює момент, з якого Позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у цьому випадку, оскільки такі дії Позивач почав вчиняти більш ніж через два роки з моменту отримання повідомлення про прийняте рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги та її розмір.

Судовою колегією враховується, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №160/6430/20.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

За таких обставин подання 18.02.2020 позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин зволікання із оскарженням рішення Комісії від 16.06.2017 №61 щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у меншому розмірі матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду.

Таким чином, при зверненні 18.02.2020 до суду з цим позовом ОСОБА_1 пропущено шестимісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України, а тому позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду, що було залишено поза увагою суду першої інстанції внаслідок ненадання оцінки відповідним аргументам Міноборони України у відзиві на позов (а.с. 26).

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши по суті спір, позовні вимоги щодо якого підлягали залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених 240 цього Кодексу.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, зміст яких зазначено вище.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із залишенням позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Комісії Міністерства оборони України з питань розгляду, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк
Судді Л.В. Губська
М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 19 травня 2022 року.