Справа № 640/4153/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4153/21 Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, як матері інваліда з дитинства;

- зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи із дня звернення за пенсією, а саме з 02.10.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.07.2021 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оформлене листом від 09.10.2020 №2600-0314-8/143863, про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, як матері інваліда з дитинства.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи із дня звернення за пенсією, а саме з 02.10.2020.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права та просить відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та обґрунтовані зокрема тим, що відповідач на час виникнення спірних правовідносин діяв з дотриманням вимог чинного законодавства. Також вказано, що позивачкою не надано документ, який підтверджує визнання дитини інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із укладанням шлюбу, позивачка змінила прізвище з " ОСОБА_1 " на " ОСОБА_1 ", що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 22.11.1996. Сину позивачки змінено прізвище з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_2 " та по батькові з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_2 " у зв`язку із усиновленням його чоловіком позивачки - ОСОБА_7 , що підтверджується рішенням Ленінградського районного суду м.Києві від 14.01.1999 та свідоцтвом про народження, виданого повторно, серії НОМЕР_2 від 22.04.1999.

З копії корінця медичного висновку №218 від 13.12.1994 на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що її син ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), визнаний особою з інвалідністю з дитинства - 13.12.1994, захворювання: післяопераційне видалення карциноми щитовидної залози.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після досягнення 56-ти річного віку, маючи більше 23 років страхового стажу, 02.10.2020 звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою та відповідними документами для призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства відповідно до ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ст. 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Листом від 09.10.2020 № 2600-0314-8/143863 відповідач повідомив про відсутність підстав для призначення пенсії, оскільки серед наданих документів відсутній висновок ЛКК про те, що син позивача мав медичні показання для визнання його особою з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Не погоджуючись з відмовою відповідача призначити пенсію, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на момент звернення із заявою від 02.10.2020, мала стаж роботи 23 років 7 місяців 22 дні, що не ставиться під сумнів відповідачем, та є матір`ю ОСОБА_2 - особи з інвалідністю з дитинства. Відтак, наявні правові підстави для призначення позивачці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, як матері інваліда з дитинства.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (Закон № 1058-IV).

Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років.

Законом № 2148-VIII від 03.10.2017 у тексті Закону № 1058-IV слова "інвалід", "дитина-інвалід" та "інвалід війни" в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами "особа з інвалідністю", "дитина з інвалідністю" та "особа з інвалідністю внаслідок війни" у відповідному відмінку і числі.

Отже, для отримання жінкою права на дострокову пенсію необхідне дотримання наступних умов: 1) досягнення жінкою 50 років; 2) наявність у жінки не менше 15 років страхового стажу; 3) визнання дитини заявниці особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю; 4) виховання дитини, яка є особою з інвалідністю з дитинства до шести років. До числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. Однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме осіб з інвалідністю з дитинства.

Загальний страховий стаж роботи позивача становить 23 років 7 місяців 22 дні, що не заперечується відповідачем.

Статтею 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III закріплено, що дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

У тексті вказаного Закону слова "інвалід", "дитина-інвалід" та "інвалід з дитинства" в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами "особа з інвалідністю", "дитина з інвалідністю" та "особа з інвалідністю з дитинства" у відповідному відмінку і числі згідно із Законом № 2249-VIII від 19.12.2017.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 № 2961-IV особа з інвалідністю - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист; дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 затверджено Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, яким інвалідність з дитинства розглядається як причину інвалідності.

Згідно з п. 14 вказаного Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Відповідно до п. 2.1 Розділу ІІ "Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший" Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (Порядок № 22-1) при призначенні пенсії згідно з абз. 1 п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю).

Відповідно до п.2.17 Розділу ІІ Порядку № 22-1 при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з п. 2.18 Розділу ІІ Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Так, статею 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно із ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Таким чином, вказані статті Закону № 1058-IV містять пряме застереження, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Європейський Суд з прав людини, з урахуванням практики якого відповідно до положень ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" та ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права, розкриває зміст вказаного принципу через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу, зокрема, однією з таких вимог є вимога про якість закону.

Так, вирішуючи справу "Гроппера радіо АГ" та інші проти Швейцарії" (заява № 10890/84) Європейський суд з прав людини у п. 68 свого рішення від 28.03.1990 зазначив, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охоплювати, а також кількості та статусу тих, до кого він застосовується".

У справі "Круслен проти Франції" рішення від 24.04.1990 Європейський Суд зазначив, що "словосполучення "згідно із законом" передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для особи і вона могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права".

В контексті викладеного та на підставі системного аналізу положень Закону № 1058-IV, керуючись принципом верховенства права, виходячи з розуміння "якості закону", що виписані у практиці Європейського суду з прав людини, визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, оскільки п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV не пов`язує право на дострокову пенсію жінки, як матері особи з інвалідністю з дитинства, із набуттям інвалідності дитиною до шестирічного віку, а лише з фактом виховання дитини до шести років, тому п. 2.18 Порядку не відповідає нормі Закону № 1058-IV та звужує обсяг прав, гарантованих законом.

Так, ОСОБА_2 визнаний інвалідом дитинства з 13.12.1994.

З відповіді на адвокатський запит Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Святошинського району м. Києва, відповідно до даних в Історії розвитку дитини (форма-112/о), ОСОБА_2 спостерігався в клініці до 18 років, пройшов медичний огляд лікарів-спеціалістів 10.09.2003 року.

Зокрема, 10.09.1993 виявлена гіперплазія щитоподібної залози ІІ ступеня, направлений на консультацію до ендокринолога.

01.02.199-08.02.1994 проведено операцію з видалення правої та лівої долі щитоподібної залози внаслідок карциноми щитоподібної залози (операцію проведено в Німеччині).

13.12.1994 за висновком ЛКК надано статус дитини з інвалідністю.

26.02.1997 направлений на міську ЛКК для встановлення зв`язку між захворюваністю та інвалідністю дитини з наслідками аварії на ЧАЕС.

05.12.1998 консультований ендокринологом.

25.05.1999 консультація в інституті ендокринології.

28.08.1999 взято на диспансерний облік, як постраждалого від наслідків аварії на ЧАЕС.

При повторних переоглядах ОСОБА_2 встановлено: другу групу інвалідності, що підтверджується довідками до акту огляду МСЕК № 022939 від 12.03.2020 та № 069377 від 19.11.2003; третю групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідками до акта огляду МСЕК № 004523 від 03.01.2006 та довічно МСЕК № 17664 від 19.03.2015.

Крім того довідкою ГУ ПФУ в м. Києві від 31.01.2020 № 2092 підтверджено, що ОСОБА_2 знаходиться на обліку в Управлінні з 13.12.1994 та отримує пенсію по інвалідності третьої групи, як особа з інвалідністю з дитинства внаслідок аварії на ЧАЕС довічно. Довідкою від 05.12.2001 № 06/2806 Святошинського районного управління Київського міського управління ПФУ, виданої ОСОБА_1 про те, що вона перебувала на обліку в районному управлінні ПФУ та отримувала пенсію на дитину інваліда з дитинства, пов`язаного з аварією на ЧАЕС віком до 16 років.

Враховуючи обставини справи, наявні матеріали та правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з тим, що позивачка на момент звернення із відповідною заявою від 02.10.2020, мала стаж роботи 23 років 7 місяців 22 дні, є матір`ю особи з інвалідністю з дитинства, а тому наявні правові підстави для призначення позивачці пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, як матері інваліда з дитинства.

Оцінюючи твердження апелянта щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів з-поміж іншого зазначає, що засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Так, стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14, 04.11.1950, визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 52).

Відповідно до п. 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції цілком правомірно зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи із дня звернення.

Апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань, ніж ті, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта стосовно неправомірного стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивачки судових витрат, позаяк положеннями ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно стягнув на користь позивачки документально підтверджені судові витрати у розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку за наслідками розгляду даного спору.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко