Справа № 420/24079/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/24079/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Зуєвої Анни Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року, прийняте у складі суду судді Тарасишиної О.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 215 від 10.11.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №215 від 10.11.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина демократичної республіки Конго ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Зуєва Анна Ігорівна звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій посилається на те, що судом першої інстанції допущено невідповідність висновків обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а тому просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що основною причиною неможливості повернення апелянта на Батьківщину був факт того, що його батько у Конго є депутатом при керівництві президента Джозефа Кабіли. Апелянт вказує, що у зв`язку зі зміною влади у демократичній республіці Конго довгий час відбувалося систематичне переслідування сімей депутатів та міністрів попередньої влади Джозефа Кабіли, яке несе загрозу їх життю та безпеці. Апелянт звертає увагу, що переслідування почали нести неймовірно погрозливий характер та унаслідок побоювань за власне життя і безпеку, позивач був вимушений залишити територію республіки Конго, та виїхав до України. Таким чином, апелянт вважає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено інформацію по країні походження позивача та складним обставинам перебування у рідному місті, що призвело до прийняття неправомірного рішення.

На думку апелянта, оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам міжнародного та національного законодавства щодо осіб, які потребують додаткового захисту або статусу біженця, при цьому ненадання документальних доказів усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

10.11.2021 р. відповідачем видано наказ № 215 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.11.2021 р. позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області №5/1-651 від 10.11.2021 р.

Не погодившись із вказаним наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №215 від 10.11.2021 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином, за висновками суду, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон України №3671-VI), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила).

Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Як встановлено колегією суддів, наказ ГУ ДМС в Одеській області №215 від 10.11.2021 року прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також такою, що носить характер зловживання.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності.

Так, як вірно було встановлено судом першої інстанції, твердження позивача стосовно можливого переслідування є суперечливими та неправдоподібними. Так, позивач прибув на територію України легально, авіарейсом Кіншаса (Конго) Харків (Україна), на підставі паспортного документу гр. ДР Конго та оформленої візи типу «С» серії Y 06467518. Оформлення візи позивач здійснював самостійно в Посольстві України на території Анголи (м. Луанда). Згідно пояснень позивача, жодних проблем під час проходження прикордонного контролю на території Батьківщині не виникло.

При цьому, як встановлено судом, в матеріалах справи наявна копія національного паспорта №ОР0725894 з терміном дії до 04.01.2026р, тобто позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами особової справи позивача, вбачається відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відсутні побоювання позивача зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання.

Стосовно посилань апелянта на інформацію по країні громадянської належності позивача, колегія суддів зазначає що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, згідно ІКП по країні походження позивача, у ДР Конго відбулася зміна влади у 2019 році, що призвело до значного покращення політичної ситуації «Демократична Республіка Конго - пережила доленосний момент своєї непростої історії. В ніч проти 10 січня 2019 року Незалежна національна виборча комісія оприлюднила довгоочікувані підсумки виборів президента країни, перемога в перегонах дісталася керівнику найстарішої конголезької опозиційної партії «Союз за демократію та соціальний прогрес» Феліксу Чісекеді, 1963 р.н.

Голосування відбулося 30 грудня, проте майже два тижні конголезці жили в стані очікування щодо остаточних результатів. Згідно з фінальними даними, перемога в перегонах дісталася керівнику найстарішої конголезької опозиційної партії «Союз за демократію та соціальний прогрес» Феліксу Чісекеді. Він набрав 38,6% голосів, тобто за нього проголосували 7,05 млн. виборців» (https:www.tsn.ua/blogi/themes/world/konno-na-rozpulti-scho-nesul-demokratichni-vibori- zmucheniy-krayini-1278501.html)

«Конституційний суд (КС) Демократичної Республіки Конго (ДРК) визнав дійсними попередні підсумки президентських виборів, що пройшли в країні ЗС грудня 2018 року, і офіційно оголосив їх переможцем одного з опозиційний кандидатів, лідера партії «Союз за демократію і соціальний прогрес» Фелікс Чісікеді. Про це в неділю повідомило Agence France-Presse (AFP) з посиланням на документи суду, передає УНН.

Як уточнює агентство, КС ДР Конго відхилив позов іншого опозиціонера ОСОБА_2 , який посів друге місце на президентських виборах, про перегляд їх підсумків, в результаті чого легітимним президентом держави був визнаний ОСОБА_3 (Конституційний) суд вважає, що ОСОБА_4 не надав необхідні докази того, що оголошені Національної незалежної виборчої комісією (ННВК) результати, за якими президентські вибори виграв інший, не відповідають дійсності».

У повідомленні Human Right Watch. Демократична Республіка Конго. Події 2019 року, вказується, що з моменту приходу до влади Чісекеді відбувся значний спад політичних репресій. Багато політичних в`язнів та активістів, затриманих у попередні роки були звільнені, тоді як активістам та політикам у вигнанні було дозволено повернутися.

Спостерігається покращення економічних показників на 1,2% у 2021 році, а саме залучення іноземних інвестицій у розвиток країни, збільшення видобутку нафти. За економічним прогрознозом приріст ВВП Конго у 2022 році становитиме 1,5%. (https://unctad.org/system/JHes/qffictal-document/wir202loverviewru.pdj).

Здійснилось залучення прямих іноземних інвестицій у розвиток країни. (https://news.un.org/ru/story/2021/06/14Q5032).

Необхідно також зазначити, що твердження апелянта, що батько позивача у Конго був депутатом при керівництві президента Джозефа Кабіли, жодними доказами не підтверджені. Так, зі слів позивача, його батько підтримував Президента Конго, натомість в ході детального опитування, ним не було зазначено дій, як саме батько здійснював вищезазначену підтримку. Належність батька до політичного строю особою було здійснено з власних міркувань на підставі членського квитка, який позивач побачив в речах батька. Однак, позивачу достовірно не відома ані назва вказаної партії, ані інформація, яка було зазначена в членському квитку.

При цьому, позивачем також було вказано різні періоди, коли батьком було розпочато політичну кар`єру в партії PPRD, а саме вказував 1990 та 1991 роки, при цьому вказана політична партія розпочала своє існування на політичній арені з 31.03.2002 року. При цьому, під час опитування позивач повідомляв, що він ніколи не контактував із представниками вищезазначеної політичної партії, не зазнавав жорстокого поводження, або жодних проблем чи труднощів, переслідувань або погроз життю, обмежень або дискримінації, через діяльність батька у вищезазначеній партії, у заявника не виникало.

Колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з анкетування позивача, незважаючи на його твердження про загрозу батькам через політичну діяльність, батьки позивача та його брати проживають у Демократичній Республіці Конго, батьки у провінції Баконго, де за твердженнями позивача переслідувань не зазнають, а старший та молодший брати у місті Кіншаса. В свою чергу, позивач, після отримання української візи, що давало йому змогу покинути країну громадянської належності, ще 5 місяців проживав у місті Кіншаса, де за його твердженнями жодних обмежень не зазнавав, погроз не отримував.

Щодо мети звернення із проханням про надання захисту на території України, позивач стверджував, що таке звернення пов`язане із необхідністю легалізації на території України, а також із тим, що на території України проживає його двоюрідний брат.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №215 від 10.11.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина демократичної республіки Конго ОСОБА_1 , прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Зуєвої Анни Ігорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 215 від 10.11.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: К.В. Кравченко