Справа № 440/4264/22
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про повернення позовної заяви
16 травня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/4264/22

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Шевяков І.С., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Державної установи "Крюківська виправна колонія №29" про визнання бездіяльності протиправною,
В С Т А Н О В И В:

28.04.2022 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи "Крюківська виправна колонія №29", в якій просили визнати протиправною бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, державна установа Крюківська виправна колонія (№29), що полягає у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а саме: ОСОБА_1 - 12100,44 грн, ОСОБА_2 - 14857,06 грн, ОСОБА_3 - 13019,49 грн, ОСОБА_4 - 14204,06 грн, ОСОБА_5 - 13309,49 грн, ОСОБА_6 - 10035,16 грн.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2022 позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачам строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду:
- заяв про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом з доказами поважності причин пропуску позивачами такого строку або належних документальних доказів на підтвердження факту дотримання останніми строку звернення до суду;
- доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (оригінали або засвідчені належним чином копії) для відповідача.
12.05.2022 до суду від представника позивачів надійшла заява про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, в якій остання наполягає на тому, що про порушення своїх прав позивачі фактично дізналися з листів відповідача протягом 27-31 січня 2022 року, яким підтверджено їх право на отримання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна. На думку представника позивачів, без відповідних відмов у позивачів не було підстав для звернення до суду з позовом.
Разом з вказаною заявою до суду представник позивачів надала також засвідчені належним чином копії додатків до позовної заяви для відповідача.
Оцінюючи обґрунтованість заяви представника позивачів про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, суд виходить з наступного.
Пункт 2 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 (в редакції, чинній в період служби позивачів), визначає, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Згідно з пунктом 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці", відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Проаналізувавши наведені законодавчі приписи суд доходить висновку, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб службовця під час несення ним служби.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) службовця кримінально-виконавчої служби.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, її слід розглядати як особливий, окремий вид належних службовцю сум.
Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок за бажанням службовця кримінально-виконавчої служби, який звільняється зі служби, видавати речове майно особистого користування, яке не було ним отримано на день звільнення, або виплачувати грошову компенсацію за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України, однак не входить до складу його грошового забезпечення, право службовця на звернення стягнення за яким встановлене законодавством безстроково.
Тобто, на звернення службовця до роботодавця з позовом публічно-правового характеру про стягнення компенсації за неотримане речове майно поширюються строки звернення до суду, визначені в Кодексі адміністративного судочинства України.
Так, відповідно до статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, у спірному випадку строк звернення позивачів до суду з даним позовом обмежується місячним строком, встановленим частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Формуючи вказані висновки, суд керується висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 11.02.2021 у справі №240/532/20.
Як свідчать матеріали позовної заяви, про порушення своїх прав позивачі дізналися в день звільнення зі служби в Державній установі "Крюківська виправна колонія №29":
ОСОБА_1 згідно наказу від 17.05.2021 №54/со-21, тобто 17.05.2021,
ОСОБА_5 згідно наказу від 13.09.2021 №100/ос-21, тобто 13.09.2021,
ОСОБА_3 згідно наказу від 15.03.2020 №23/ос-21, тобто 15.03.2020,
ОСОБА_2 згідно наказу від 07.09.2020 №66/ОС-20, тобто 07.09.2020,
ОСОБА_6 згідно наказу від 20.04.2021 №46/ос-21, тобто 20.04.2021,
ОСОБА_4 згідно наказу від 10.06.2021 №66/ос-21, тобто 10.06.2021,
оскільки за умовами пункту 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби саме під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Відтак, виходячи з припису вказаного пункту Порядку, позивачі в день звільнення зі служби, були обізнані з фактом невиплати їм грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому у місячний строк мали звернутися до суду з відповідним позовом.
Разом з тим, до суду з цим позовом позивачі звернулися лише 28.04.2022, що підтверджується даними реєстрації вхідної кореспонденції, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду з цим позовом, визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд звертає на увагу на лист відповідача від 25.01.2022 №15/7-8-22/Дв, адресований ОСОБА_1 , яким підтверджено, що 01.04.2021 ОСОБА_1 була написана заява про виплату грошової компенсації за неотримані предмети речового майна.
Також, суд звертає увагу на той факт, що згідно довідки ДУ "Крюківська виправна колонія №29" №13 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, виданої ОСОБА_2 виявлено, що ОСОБА_2 ознайомлений зі змістом даної довідки 27.10.2020. А зі змісту листа від 25.01.2022 №15/7-6-22/Дв/Ч-3 встановлено, що 27.10.2020 ОСОБА_2 була написана заява про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу.
Крім того, зі змісту листа ДУ "Крюківська виправна колонія №29" від 25.01.2022 №15/710-22/ДвК-5 судом виявлено, що 01.04.2021 ОСОБА_3 була написана заява про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу.
Також, з доданих до матеріалів позову документів судом встановлено, що згідно довідки ДУ "Крюківська виправна колонія №29" №18 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, виданої ОСОБА_4 виявлено, що ОСОБА_4 ознайомлений зі змістом даної довідки 30.11.2021. А зі змісту листа від 25.01.2022 №15/7-6-22/Дв/Ч-3 встановлено, що 27.10.2020 ОСОБА_2 була написана заява про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу.
Окрім того, листом від 31.01.2022 №15/8-16-22/Дв Б-9 ДУ "Крюківська виправна колонія №29" повідомлено, крім іншого, що 22.04.2021 ОСОБА_5 була написана заява про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу.
Аналогічно, листом від 14.01.2022 №15/8-1-22/Дв/В-1 відповідачем повідомлено, крім іншого, про написання ОСОБА_6 22.04.2021 заяви про виплату грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу.
Тобто, перелічені вище документи підтверджують, що позивачі були обізнані про своє порушене право на отримання грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування.
Однак, ні звернення позивачів до відповідача зі заявами про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно лише в січні 2022 року, ні отримання позивачами листів від 25.01.2022, 27.01.2022, 31.01.2022, якими підтверджено їх право на отримання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна, не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, оскільки останні не змінюють момент, з якого позивачі дізналися про порушення своїх прав, а свідчать лише про час, коли останні почали вчиняти дії щодо реалізації своїх прав; ці дати (25.01.2022, 27.01.2022, 31.01.2022) не пов`язуються з початком перебігу строку звернення до суду, адже матеріали позову не містять належних доказів, що свідчили б про відсутність у позивачів об`єктивної можливості звернутись як до компетентного органу, так і до суду протягом розумного строку після невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час звільнення зі служби.
За приписами частин першої та другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Суд звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
За доцільне відмітити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20.09.2011 ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява №14902/04, пункт 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22.10.1996 ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви №22083/93 і №22095/93, пункт 51).
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд вважає помилковими твердження представника позивачів про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду та вважає наявними підстави для повернення позовної заяви.
Керуючись статтями 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Державної установи "Крюківська виправна колонія №29" про визнання бездіяльності протиправною - повернути позивачам.
Копію ухвали направити позивачам разом із позовною заявою та доданими до неї документами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.
Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.С. Шевяков