Справа № 360/8110/21
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

16 травня 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/8110/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач), з такими вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області по нарахуванню та виплаті позивачу за період з 01 січня 2015 року по теперішній час основного розміру пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області сплатити різницю в пенсії за період з 01 січня 2015 року по 30 листопада 2021 року, яка була позивачу виплачена та мала бути нарахована, згідно з частиною четвертою статті 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області з 01 грудня 2021 року виплату позивачу пенсії здійснювати відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та частини першої статті 28 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі, запропоновано позивачу протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня отримання даної ухвали надати суду обґрунтоване клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду з даним позовом разом із документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку.

Від позивача до суду надійшло клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку звернення до суду позивача зазначає, що з 05 березня 2007 року позивач отримував пенсію згідно Постанови Попаснянського районного суду по справі № 2-а-101/2007 від 20.06.2007. Починаючи з 01.11.2011 пенсію позивачу було перераховано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», та з 01.01.2012 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач зазначає, що в період з 01 січня 2015 року (дати введення в дію Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28 грудня 2014 року) по 29 червня 2021 року (дати прийняття Верховною Радою України закону № 1584-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») законних підстав для звернення до суду за захистом порушених прав у нього не було, Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі при нарахуванні мені пенсії діяло в межах діючого законодавства.

Саме 29 червня 2021 року позивач дізнався, що його права на отримання пенсії в розмірах встановлених частиною четвертою статті 54 закону № 796-XII у редакції Закону «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 № 230/96-ВР, порушено.

Позивач вказує що Конституційний суд України приймаючи 07 квітня 2021 року Рішення № 1-р(ІІ)/2021 у справі № 3-333/2018, зазначив, у разі неприведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 закону № 796-XII у редакції закону №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою Кабінету Міністрів визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією та цим рішенням через три місяці з дня ухвалення Судом цього рішення застосуванню підлягатиме частина четверта статті 54 закону № 796-XII у редакції закону «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 № 230/96-ВР.

Позивач вважає, що в період від 07 квітня по 07 липня 2021 року не мав законних підстав для звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з вимогами про перерахунок пенсії в розмірах, встановлених частиною четвертою статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 № 230/96-ВР.

У це же період, на думку позивача, у нього не було також законних підстав звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, адже норми п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного суду від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 не набрали законної сили.

Законом України № 1584-IX від 29 червня 2021 року «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» приписи пункту 4 регулятивної частини Рішення № 1-р(ІІ)/2021 Конституційного Суду України від 07.04.2021, щодо відшкодування шкоди, громадянам якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції закону «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII не врегульовано, не прийнято відповідного закону, щодо визначення порядку та умов відшкодування матеріальної шкоди, саме з цієї дати 29 червня 2021 року, на думку позивача, він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів в розумінні статті 122 КАС України.

Позивач просить суд при розгляді клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом звернути увагу та врахувати таке.

В період з 04 квітня по 22 квітня 2021 року позивач знаходився на лікуванні у Попаснянській районній лікарні.

Рішення Конституційного суду України № 1-р(ІІ)/2021 у справі № 3-333/2018 опубліковано 11 червня 2021 року в журналі «Вісник Конституційного суду України» № 3/2021.

Вперше до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області позивач звернувся 09 листопада 2021 року, що підтверджується ухвалою Луганського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви від 22.11.2021 у справі № 360/6937/21.

Постановою КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на території України встановлено карантин, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Відповідно до статті VІ Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, до якої приєдналася Україна 12 липня 1996 року, встановлюється тридцятирічний строк позовної давності за вимоги відшкодування ядерної шкоди.

Просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Розглянувши клопотання про поновлення строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Згідно з частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

Позивач зазначає, що правомірно вважав, що державний орган, який здійснює свої повноваження у сфері пенсійного забезпечення, згідно з частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплатить не тільки заборгованість по рішенню суду, та й нарахує компенсацію втрати частини доходів.

Однак суд погоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року (справа № 240/12017/19), що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Отже отримавши в січні 2015 року основний розмір пенсії у розмірі меншому 8 мінімальних пенсій за віком позивач дізнався про порушення своїх справ.

Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду щодо встановлення карантинних обмежень, пов`язаних з гострою респіраторною хворобу СОVID-19, спричинену коронавірусом SaRS-Соv-2, мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з даним позовом у встановлені КАС України строки.

Помилковим також є висновок представника позивача про можливість поширення положень пункту 3 Розділу VI КАС України, оскільки зазначення положення КАС України стосується учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, а також процесуальних строків, встановлених судом.

Однак строк звернення до суду є строком встановленим законом, а не судом.

Крім того, суд зазначає, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Тобто до 29 червня 2021 року виплата позивачу здійснювалась у відповідності до чинних законів, інших правових актів, які мали юридичну силу.

Рішення Конституційного суду України приймаючи від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 у справі № 3-333/2018 не поширюється на правовідносини стосовно виникнення у позивача права на нарахування та виплату основного розміру пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком за період з 01 січня 2015 року по 29 червня 2021 року у нього не виникає.

Також суд вважає, що позивача дійшов хибного висновку про можливість поширення на данні правовідносини приписи статті VІ Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, оскільки предметом спору в даній справі є право на отримання щомісячних соціальних виплат, а не вимоги на відшкодування ядерної шкоди, тому приписи статті VІ Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду є нерелевантними і не можуть застосовуватися у справі, що розглядається.

Отже доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду позивачем не підтверджено жодним належним доказом.

Суд звертає увагу позивача, що у численній практиці Верховного Суду, в тому числі у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 308/12874/16-а, від 14 лютого 2019 року у справі № 805/3881/18-а від 01 грудня 2020 року у справі № 807/658/18, від 05 березня 2021 року у справі № 140/1738/19, Верховним Судом викладені висновки про те, що «поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Позивачем інших належних доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду, не надано та не зазначено.

Таким чином, зі змісту клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду не вбачається, що позивач не мав реальної, об`єктивної можливості виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії для звернення до суду за захистом своїх прав у встановлений кодексом строк.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку, не зазначивши існування обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачеві з`ясувати стан справ починаючи з січня 2015 року.

Отже доказів існування обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду представником позивача не надано.

Таким чином суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, тоді як поважних причин пропуску строку судом не встановлено.

Статтею 123 КАС України передбачені наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє права повторного звернення до суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяО.В. Захарова