Справа № 607/21914/21
Суддя: Дзюбич В. Л.
Дата ухвалення: 2022-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2022 Справа №607/21914/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участі секретаря судового засідання Кочмар С. М., представника позивача адвоката Кметика В. Я. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Кметик В. Я. звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області (далі ГУНП в Тернопільській області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАО № 5033602 від 15 листопада 2021 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 6 с. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), за порушення п.2.9.В ПДР України (керування транспортним засобом з номерним знаком неосвітленим чи перевернутим) та накладено адміністративне стягнення у розмірі 850 грн...

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 листопада 2021 року, близько 18год. 40 хв., ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом БОГДАН A-09201, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в смт. Великі Бірки Тернопільського району у напрямку міста Тернополя, здійснюючи черговий рейс маршрутним транспортним засобом за маршрутом «Тернопіль Великі Бірки - Тернопіль». Рухаючись в смт. Великі Бірки вулицею Грушевського в напрямку м. Тернопіль, був зупинений патрульними поліцейськими, що рухалися позаду нього в попутному напрямку. Як зазначає позивач, виконавши вимоги поліцейських щодо зупинки транспортного засобу, останній, зі слів поліцейських, дізнався, що причиною зупинки транспортного засобу, яким той рухався, стало порушення ним п. 2.9. «в» ПДР, зокрема, водій керував транспортним засобом в якого в темну пору доби не працювала підствітка д.н.з., що не дає змоги розпізнати символи з відстані 20 м. Позивач вказує, що його заперечення та пояснення про те, що жодного порушення ПДР ним допущено не було, а розпочинаючи рух за маршрутом смт. Великі Бірки - м. Тернопіль, він пересвідчився у тому, що габаритні вогні та підсвітка номерного знаку на транспортному засобі працюють справно, не були взяті до уваги. Виявлена несправність підсвітки вочевидь виникла саме у дорозі, можливо через низьку якість дорожнього покриття у населеному пункті смт. Великі Бірки Тернопільського району. Окрім цього, позивач повідомив патрульного поліцейського, що виявлена несправність буде та була усунута ОСОБА_1 відразу після її виявлення. Однак, як зазначає позивач, його пояснень враховано не було, поліцейський (інформація про його посаду, мiсце проходження служби та анкетні дані позивачу не відомі) лише повідомив, що виноситиме відповідну постанову про накладення адміністративного стягнення. В подальшому патрульним поліцейським було вручено позивачу лише відривну квитанцію про сплату штрафу відповідно до постанови серія ЕАО № 5033602. Крім того, постанову серії ЕАО № 5033602 позивачу вручено не було, з текстом постанови його не ознайомлено, а на прохання надати її копію поліцейським повідомлено, що у нього немає на це часу. Крім того, позивач вказує, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАO № 5033602 від 15.11.2021 року, не містить усіх відомостей, обов`язковість зазначення яких встановлена ст. 283 КУПАП, а саме в оскаржуваній постанові не міститься чіткого опису обставин, установлених під час розгляду справи. Також позивач вважає, що поліцейськими при винесенні даної постанови було допущено ряд процесуальних порушень. Позивач не погодився з інкримінованим йому адміністративним порушенням, проте, всупереч ст. 258 КУПАП, Інструкції № 1376, поліцейською не було складено протоколу про адміністративне правопорушення, а лише винесено оскаржувану постанову. Поліцейським винесено оскаржувану постанову без ознайомлення позивача із його правами та без роз`яснення їх змісту. Крім того, як зазначає позивач, на зауваження ОСОБА_1 щодо надання йому копії самої постанови, поліцейський повідомив, що немає часу для її оформлення та вручення позивачу, а для сплати штрафу постанови не потрібно. Виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_1 просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 5033602 від 15 листопада 2021 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 6 ст. 121 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.; стягнути в користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Тернопільській області понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 грн. та 10 000 грн. на витрат на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 06 грудня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

05 січня 2022 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву від ГУНП в Тернопільській області, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на те, що оскаржувана постанова є обґрунтованою та законної, оскільки факт здійснення ОСОБА_1 правопорушення підтверджується тим, що відеореєстратором закріпленим в службовому автомобілі поліції, зафіксовано факт порушення вимог п. 2.9.В ПДР України. Також, щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Тернопільській області на користь позивача 10 000 грн. витрат на правову допомогу, представник відповідача зазначає, що ціна позову та сума витрат на правову допомогу є не співмірною, оскільки постановою по справі про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 покладається обов`язок по сплаті штрафу у сумі 850 грн.. З огляду на наведене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 через його безпідставність.

Представник позивача - адвокат Кметик В. Я. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив скасувати спірну постанову з мотивів, які викладено у позові.

Представник відповідача ГУНП в Тернопільській області у судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. Проте, у відзиві на позовну заяву спросив суд розглядати справу за відсутності представника ГУНП в Тернопільській області.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАО № 5033602 від 15 листопада 2021 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП за те, що він 15 листопада 2021 року о 18 год. 48 хв. 52 сек. в смт. Великі Бірки вул. Центральна, керував транспортним засобом, в якого в темну пору доби не працювала підсвітка д.н. з., що не дає змоги розпізнати символи з відстані 20 м., чим порушив п. 2.9.в ПДР (керування водієм Т/З з номерним знаком перевернутим чи неосвітленим), за що відповідальність передбачена ч. 6 ст. 121 КУпАП.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач оскаржив постанову до суду та просить її скасувати.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Частиною 2 ст. 279 КУпАП передбачено, що посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки.

Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 6 ст. 121 КУпАП передбачено відповідальність за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим.

Згідно п. 9.2.в Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

За змістом ст. 2 Закону України «Про національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вуличнодорожній мережі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський має право зупинити транспортний засіб, якщо водій порушив правила дорожнього руху.

Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію»).

Для попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні (п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію»).

Порядок використання спеціальних засобів фіксації регульовано Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису, затверджену Наказом МВС 18 грудня 2018 року № 1026, пунктом 4, 5 якої передбачено, що під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

За правилами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Таким чином, вирішуючи питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем слід було довести протиправність правопорушення (проступку), зокрема об`єктивну сторону інкримінованого їй правопорушення.

При цьому, доведеність вини позивача підлягає доказуванню шляхом збирання та перевірки доказів, передбачених ст. 251 КУпАП.

Крім цього, у відповідності до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справ

За змістом ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх. Крім того, у зв`язку з тим, що більшість доказів адміністративної справи, як правило, утворюється та зберігається у суб`єкта владних повноважень, ч. 4 ст. 70 КАС України, зобов`язує відповідача подати до суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відтак, відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

З долученого до матеріалів справи відеозапису з реєстратора поліцейського автомобіля вбачається, що автомобіль поліцейських рухається за автомобілем із номерним знаком НОМЕР_2 , а також підтверджується, що транспортний засіб д.н.з. НОМЕР_2 здійснює зупинку із увімкненою аварійною світловою сигналізацією, при цьому номерний знак у вказаному автомобілі проглядається, однак він не освітлений. Відеоматеріалів роз`яснення позивачу прав, складання оскаржуваної постанови, її вручення останньому на оптичному диску доданому до матеріалів справи не міститься.

У відповідності до ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За загальним правилом частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У даному ж випадку спеціальною є інша правова норма частина 2 ст. 77 КАС України, а тому саме вона підлягає застосуванню. Нею визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Ця норма права про своїй юридичній природі повністю кореспондується та доповнює загальний принцип, визначений статтею 63 Конституції України, котрий декларує відсутність обов`язку в особи доводити свою невинуватість у правопорушенні та стверджує про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Цим принципом повинен керуватись працівник поліції, коли розглядає справу про адміністративне правопорушення за результатами якої приходить до переконання про винуватість особи.

На думку суду, цілком логічно та ґрунтується на нормах права, те, що у випадку якщо рішення поліцейського буде оскаржено, то обов`язок довести його правомірність лежить саме на останньому, оскільки в протилежному випадку на особу котру визнано винним у вчиненні правопорушення фактично буде покладено обов`язок доводи свою невинуватість, що суперечить вказаній вище статті Конституції України.

При цьому позов ОСОБА_1 ґрунтується як на запереченні вчинення правопорушення так і на порушенні працівником поліції норм процесуального права при розгляді справи про адміністративне правопорушення, а саме вказує на те, що розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності не було, тобто він не притягувався до такої, жодних постанов щодо нього не виносилось і йому не вручалось.

На спростування цих доводів представник відповідача також не надав доказів, хоча такий обов`язок покладений на нього згідно із вимогами частини 2 ст. 77 КАС України, та доказів цьому у судовому засіданні не здобуто.

Суд не бере до уваги пояснення представника відповідача, подані у відзиві на позовну заяву, оскільки представником ГУНП в Тернопільській області не надано належних та допустимих доказів про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності. З огляду на це, суд дійшов висновку, що відповідачем вказаний обов`язок не виконано і не спростовано доводів позивача про неправомірність винесення оскаржуваної постанови.

При цьому слід зазначити, що пунктом 4 розділу ІV Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 06 листопада 2015 року № 1376 (далі Інструкція) визначено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права, передбачені частиною першою статті 268 КУпАП та статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України.

За відсутності доказів дотримання поліцейським вказаних вимог Інструкції (наприклад записів з нагрудної камери працівника поліції, котрий розглядав справу про адміністративне правопорушення), суд вважає, що доводи позивача і в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Таким чином, спірна постанова складена з численними порушеннями вимог процесуального закону та Інструкції, що вплинуло на повноту та об`єктивність викладених у ній даних, а тому вона підлягає скасуванню.

Твердження позивача про те, що ним не вчинялось адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП, судом до уваги не беруться, оскільки із матеріалів відеозапису реєстратора автомобіля патрульної поліції вбачається та доводиться факт керування позивачем транспортним засобом у якого був не освітлений номерний знак.

З огляду на викладене оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю.

Щодо стягнення витрат за рахунок відповідача на професійну правничу допомогу на користь позивача, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАСУ у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 820/4263/17.

Згідно положень частини 5 ст. 143 КАС України, у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Факт надання адвокатом послуг позивачу підтверджується договором про надання правничої (правової) допомоги від 16 листопада 2021 року, рахунком №06/01-02/2021 від 01.02.2022 року; квитанцією про оплату № 0.0..1 від 21.02.2022 року.

Витрати на правову допомогу адвоката за договором від 16 листопада 2021 року, згідно з рахунком №06/01-02/2021 від 01.02.2022 року складають 10 000 гривень.

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, представник відповідача заперечила, щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу, є неспівмірним відносно даної категорії справ. Зазначає, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходити з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Враховуючи обставини справи, характер спірних правовідносин, а також те, що справа, що розглядається, відноситься до справ незначної складності, на підтвердження обставин щодо предмету доказування представником позивача було надано незначну кількість письмових доказів, суд дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10 000 грн. є надмірною.

З урахуванням викладеного та підтверджених доказами понесених витрат, суд дійшов висновку, що 1 500 грн., є справедливим, розумним, пропорційним та обґрунтованим розміром відшкодування витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином із відповідача ГУНП в Тернопільській області слід стягнути судові витрати у розмірі 454,00 грн.

На підставі ст.ст. 9, 121, 247, 251, 258, 280, 288, 289 КУпАП, та керуючись ст.ст. 9, 19, 20, 7277, 242, 244246, 257, 271, 286 КАС України, Правил дорожнього руху України, затвердженими постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО № 5033602 від 15 листопада 2021, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 6 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень скасувати.

Адміністративну справу відносно ОСОБА_1 за частиною 6 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадженням закрити.

Стягнути в користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Тернопільській області суму судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду із позовом розмірі в 454 гривні.

Стягнути в користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Тернопільській області витрати на правничу допомогу в сумі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, вул. Валова, буд. 11, м. Тернопіль; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40108720.

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич