Справа № 500/1503/20
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1503/20

10 травня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мандзія О.П. за участю:

секретаря судового засідання Порплиці Т.В.

представника позивача Дейнюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення пенсії.,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2020 ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй пенсії за віком за період з 01.02.2015 по 29.02.2020;

стягнути з відповідача на її користь пенсію за віком за період з 01.02.2015 по 29.02.2020 у розмірі 120000,00 гривень.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 позов задоволено частково.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2021, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 скасовано та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2021 рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2021у справі №500/1503/20 скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 14.01.2022 прийняти до провадження дану адміністративну справу. Залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області як другого відповідача до участі в справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з лютого 2015 року позивачу припинено виплату пенсії, що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11.06.2020 №1900-0403-8/8259. ОСОБА_1 стверджує, що жодного рішення про припинення виплати пенсії не отримувала. У грудні 2019 року змушена була покинути своє місце проживання та переїхати у м. Борщів Тернопільської області, де стала на облік як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка від 02.12.2019 №6102-. З 01.03.2020 позивачу поновлено виплату пенсії, однак відповідачем не виплачено заборгованість з пенсії, яка виникла з лютого 2015 року по лютий 2020 року, сума якої, за підрахунками ОСОБА_1 , становить 120000,00 грн.

Крім того, вказує, що у листі від 11.06.2020 №1900-0403-8/8259 у відповідь на запит адвоката, відповідач зазначив, що відповідно до ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Також згідно з постановою Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05.11.2014 №637 (далі Постанова №637) суми пенсій, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На даний час такий порядок не прийнято.

Позивач вважає бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо невиплати їй пенсії за віком за період з 01.02.2015 по 29.02.2020 протиправною та такою, що порушує її право на пенсійне забезпечення, а також зазначає, що пенсія за вказаний період не була отримана нею саме з вини відповідача, а тому підлягає стягненню на підставі ч.2 ст.46 Закону №1058-IV без обмеження будь-яким строком, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, заперечуючи проти позову, у відзиві послалось на те, що згідно з розпорядженням від 06.01.2015 №16667 Управління Пенсійного фонду України в місті Добропіллі та Добропільському районі пенсія за віком ОСОБА_1 призначена та виплачена з 01.07.2014 по 31.01.2015. Пенсійну справу позивачки передано з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та на підставі заяви позивачки відповідно до протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.12.2019 №20 поновлено виплату пенсії з 01.03.2020. Що стосується питання нарахування та виплати пенсії за період з 01.02.2015 по 29.02.2020, відповідач вказує, що відповідно до ст.46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за 3 роки до дня звернення за отриманням пенсії. Тому розмір заборгованості при поновленні пенсії становить: за період з 04.12.2016 по 30.11.2019 62757,20 грн. (відкладений борг) Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області; за період з 01.12.2019 по 28.02.2020 6367,95 грн. (поточний борг) Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, а ціна позову є завищеною та не підтвердженою належними доказами.

За даних обставин, вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільської області не порушувало право ОСОБА_1 на отримання пенсії, згідно діючого законодавства. Просило у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, заперечуючи проти позову, у відзиві зазначив, що згідно Центральної бази даних одержувачів пенсії, позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 , та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Дана обставина підтверджується та не заперечується самим позивачем про те, що ОСОБА_1 04.12.2019 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про поновлення пенсії як внутрішньо переміщеній особі та з 01.03 2020 виплата пенсії позивачу поновлена та здійснюється через AT "Державний ощадний банк України", що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 11.06.2020 № 1900-0403-8/8259, який позивач додав до матеріалів справи. Таким чином, саме вказаний пенсійний орган має виплатити позивачу недоотриману частину пенсії, незалежно від того, який територіальний орган Пенсійного фонду України припинив виплату.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що майже 5 років не отримуючи пенсії, позивач жодного разу не звернувся до органу Пенсійного фонду України з вимогами про її поновлення та виплату, відтак слід застосувати норми ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною для пропуску строку звернення до суду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, не погоджується з доводами відповідача, вказаними у відзиві стверджує, що 02.12.2019 його взято на облік як внутрішньо переміщену особу з тимчасово окупованої території України та 01.03.2020 пенсійна виплата йому поновлена Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Тобто з 01.03.2020 ОСОБА_1 перебуває як пенсіонер на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, до якого і зверталася з вимогою про виплату заборгованості з пенсії за минулий період з лютого 2015 року по лютий 2020 року включно. На думку позивача, саме Головне управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області на підставі ч.2 ст.46 Закону №1058-IV зобов`язане виплатити йому заборгованість з пенсії за минулий час, без обмеження будь-яким строком, у розмірі 96457,74 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позові та відповіді на відзив, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подано заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду відповідно до ст.124, 126 КАС України. Причину неявки не повідомлено, що в силу приписів п.1 ч.3 ст.205 КАС України, не перешкоджає розгляду справи за відсутності таких учасників справи.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с.6). Позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком, про що свідчить копія пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.8).

Згідно з розпорядженням від 06.01.2015 №16667 Управління Пенсійного фонду України в місті Добропіллі та Добропільському районі пенсія за віком ОСОБА_1 призначена з 01.07.2014 (а.с.39).

Відповідно до довідки від 02.12.2019 №6102- ОСОБА_1 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, фактичним місцем її проживання вказано адресу: АДРЕСА_3 (а.с.9).

У відповідь на адвокатський запит представника позивача (а.с.10) Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 11.06.2020 №1900-0403-8/8259 (а.с.11) повідомило, що згідно з супровідним листом Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 27.01.2020 №1203/04 (а.с.13) пенсія ОСОБА_1 виплачена по 31.01.2015. Відповідно до ст.46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Тому розмір заборгованості при поновлені пенсії становить: за період з 04.12.2016 по 31.11.2019 62757,20 грн (відкладений борг); за період з 01.12.2019 по 28.02.2020 6367,95 грн (поточний борг). Крім того, відповідач у вищезгаданому листі зазначив, що згідно з Постановою №637 суми пенсій, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На даний час такий порядок не прийнято. Пенсія позивачці поновлена і виплачується з 01.03.2020 (а.с.11).

Як вбачається з розпорядження Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 24.01.2020 (а.с.43, 62) пенсійну справу №177017 ОСОБА_1 закрито згідно з запитом від 20.12.2019 № 825/03-03 Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у зв`язку зі зміною місця проживання, пенсія виплачена по 31.05.2015, про що також свідчать відомості атестату №37 від 24.01.2020 Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, розпорядження від 24.01.2020, супровідний лист від 27.01.2020 (а.с.42, 61-62).

Відповідно до протоколу №20 від 06.12.2019 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Борщівської районної державної адміністрації (а.с.44-45) ОСОБА_1 призначено соціальні виплати як внутрішньо переміщеній особі.

Виплату пенсії позивачу поновлено з 01.03.2020.

Відповідно до розрахунку Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 28.08.2020 сума боргу по невиплаченій пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2015 по 29.02.2020 становить 96 457,74 грн (а.с.67).

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо невиплати пенсії за період з 01.02.2015 по 29.02.2020, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій, рішень відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до ст.7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Факт внутрішнього переміщення відповідно до положень ч.1 ст.4 Закону №1706-VII, а також згідно з пунктом 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі - Порядок № 509), підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Як зазначалось судом, ОСОБА_1 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.12.2019 №6102-. Доказів скасування вказаної довідки на час розгляду справи матеріали справи не містять.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із ч.1 ст.49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

За змістом вказаної норми припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття відповідного рішення і лише з підстав визначених ст.49 Закону №1058-IV. Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування ст.49 Закону №1058-IV викладений Верховним Судом у постановленому 03.05.2018 рішенні у зразковій справі №805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

У вказаному рішенні Верховний Суд зазначив, що висновки в цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах, в яких позивач: 1) є громадянином України; 2) має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи; 3) є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Суд відзначає, що доказів на підтвердження наявності передбачених ст.49 Закону №1058-IV підстав для припинення виплати пенсії позивачці з 01.02.2015, рішення про припинення (призупинення) виплати пенсії тощо, відповідачами суду не надано, оскільки таке рішення органом пенсійного фонду не приймалося.

За таких обставин, суд погоджується з твердженням позивачки про порушення вимог ч.1 ст.49 Закону №1058-IV, оскільки ОСОБА_1 припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. При цьому, слід наголосити пріоритетність застосування положень ст.49 Закону №1058-IV.

Відповідно до ст.46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень - органу, що призначає та виплачує пенсію.

Необхідними умовами застосування норми, яка дає право на виплату пенсії за минулий час без обмеження строку, є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Як встановлено судом, пенсія за віком ОСОБА_1 призначена з 01.07.2014 згідно з розпорядженням від 06.01.2015 №16667 Управління Пенсійного фонду України в місті Добропіллі та Добропільському районі.

Відповідно до розпорядження Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 24.01.2020 пенсійну справу №177017 ОСОБА_1 закрито згідно з запитом від 20.12.2019 № 825/03-03 Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у зв`язку зі зміною місця проживання, пенсія виплачена по 31.05.2015, про що також свідчать відомості атестату №37 від 24.01.2020 Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, розпорядження від 24.01.2020, супровідний лист від 27.01.2020.

Відповідно до протоколу №20 від 06.12.2019 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Борщівської районної державної адміністрації ОСОБА_1 призначено соціальні виплати як внутрішньо переміщеній особі.

Виплату пенсії позивачу поновлено з 01.03.2020.

Матеріали справи свідчать, що рішення про скасування протоколу про призначення пенсії не приймалось, позивачка перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як пенсіонер, а призначена пенсія нараховується згідно з законодавством.

Таким чином, нарахування пенсії позивачу не припинялося, а було припинено лише її виплату.

Суд звертає увагу, що відповідачами до спірних правовідносин помилково застосовані положення ч.1 ст.46 Закону № 1058-IV, які регулюють питання виплати пенсії за минулий час пенсіонеру, який мав право її отримати, але не отримав своєчасно з власної вини.

Як встановлено судом під час розгляду справи, право на отримання позивачами пенсії відповідачем не заперечується, а матеріалами справи підтверджено, що утворення заборгованості з виплати пенсії спричинене протиправною бездіяльністю відповідачів, відтак до спірних правовідносин мають застосовуватись норми ч.2 ст.46 Закону №1058-IV, за змістом яких нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2018 у справі №646/6250/17 (адміністративне провадження №К/9901/261/18).

Отже, згідно з нормами ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення. Право позивачки щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Посилання відповідача на Постанову №637, відповідно до якої суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який на даний час відсутній, суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Вказана постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом, тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

За змістом конституційних норм (ст.113, 116, 117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до п.16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення Закону № 1058-IV є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже, незважаючи на те, що, відповідний окремий порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі за минулий час Кабінетом Міністрів України не визначено, відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права, яке чітко закріплено у ст.46 Закону № 1058-IV, ч.2 якої і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Також суд враховує, що право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст22, 64 Конституції України).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, ст.1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні №9-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення ст.51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, позовна заява з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 646/6250/17, від 19.03.2019 у справі №806/1952/18, від 23.07.2020 у справі № 761/28365/16-а.

У спірному випадку, враховуючи встановлені обставини справи та положення законодавства, суд приходить до переконання, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачці пенсії за період з 01.02.2015 по 29.02.2020.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь позивачки пенсії за віком за період з 01.02.2015 по 29.02.2020 у розмірі 120 000,00 грн, то суд враховує таке.

Пунктом 4 ч.2 ст.245 КАС України зазначено, що в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст.1 Конвенції, ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст.14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивачки на отримання пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення. Позивач протягом тривалого часу була позбавлена гарантованого державою пенсійного забезпечення та виплати пенсії.

Відтак, на переконання суду, засіб захисту має бути ефективним, таким, що забезпечить відновлення порушених прав позивача і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом суб`єкта владних повноважень. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення заборгованості по пенсії у цій справі буде ефективним, є обгрунтованим та спрямованим на забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Разом з цим, відповідно до розрахунку Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 28.08.2020 сума боргу по невиплаченій пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2015 по 29.02.2020 становить 96457,74 грн.

Позивачем у відповідь на відзив на позовну заяву та в наданих у ході судового розгляду поясненнях не заперечується вказаний розмір заборгованості.

Однак, на думку позивача, саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області допущено протиправну бездіяльність, що полягає у невиплаті йому пенсії за віком за період з 01.02.2015 по 29.02.2020 у розмірі 96457,74 грн.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області діє на підставі Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485 (далі Положення).

Як передбачено п.1 Положення, Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 2 даного Положення визначається, що Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

Головне управління, утворене шляхом злиття головного управління Фонду та управління Фонду, головне управління Фонду, до якого приєднані управління Фонду, також забезпечують виконання завдань, передбачених пунктом 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2015 за № 41/26486 (п.4 Положення).

Управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс та кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням (п.12 Положення).

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до заяви від 04.12.2019 № 114/02-03 ОСОБА_1 пенсійну справу передано з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільської області та згідно із довідкою від 02.12.2019 № 6102- про взятої на облік внутрішньо переміщеної особи і на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.12.2019 № 20 позивачу поновлено пенсію з 01.03.2020.

Відтак у період з 01.02.2015 по 31.11.2019 ОСОБА_1 перебувала на обліку в Добропільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області, а отже її права шляхом припинення пенсійних виплат не могли бути порушені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Вказана позиція суду відповідає висновку Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.10.2021 у даній справі.

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2020 № 925 Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України , яка набула чинності 14.10.2020, наказу Пенсійного фонду України від 02.11.2020 №115 "Про заходи у зв`язку із реорганізацією деяких територіальних органів Пенсійного фонду України" та наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 06.11.2020 №1663 "Про заходи у зв`язку з реорганізацією територіальних органів Фонду області" проведено реорганізацію Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Таким чином, встановлені судом обставини справи та системний аналіз наведених законодавчих норм свідчать про те, що виплату пенсії позивачу у період з 01.02.2015 по 29.02.2020 припинено з підстав, не передбачених Законом № 1058-IV, і відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали суду жодних належних і достовірних доказів на підтвердження правомірності щодо невиплати позивачу пенсії: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за період з 01.02.2015 по 31.11.2019 у розмірі 90089,79 грн. та Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за період з 01.12.2019 по 29.02.2020 у розмірі 6367,95 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачами у спірних правовідносинах допущено протиправну, в контексті ч.2 ст.2 КАС України, ч.2 ст.19 Конституції України, бездіяльність та необхідність відновлення порушених прав та інтересів позивача шляхом стягнення на користь позивача пенсію за віком з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за період з 01.02.2015 по 31.11.2019 у розмірі 90089,79 грн. та з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за період з 01.12.2019 по 29.02.2020 у розмірі 6367,95 грн.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч.2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їх заперечення, і не довели правомірності оскаржуваної бездіяльності.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що позивачку ухвалою суду від 06.07.2020 було звільнено від сплати судового збору за подання до суду цієї позовної заяви, відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення пенсії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.02.2015 по 31.11.2019.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01.02.2015 по 31.11.2019 включно у розмірі 90089,79 грн (дев`яносто тисяч вісімдесят дев`ять гривень 79 коп).

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.12.2019.по 29.02.2020.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01.12.2019.по 29.02.2020 включно у розмірі 6367,95 грн (шість тисяч триста шістдесят сім гривень 95 коп).

У задоволені решти позовних вимог слід відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 13 травня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769);

- Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Генерала Батюка, 8,м. Слов`янськ,Донецька область,84121 13486010);

Головуючий суддя Мандзій О.П.