Справа № 140/7304/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/7304/21 пров. № А/857/22609/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Носа С.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі № 140/7304/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Денисюк Р.С.,

час ухвалення рішення 26.11.2021,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання бездіяльності протиправною щодо непроведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 28.02.2018 по 23.06.2021 із розрахунку 551,55 грн за один день із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

На обґрунтування вимог зазначає, що відповідач при звільненні позивача, належним чином його не розрахував, оскільки на дату закінчення проходження ним військової служби не виплатив йому грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення. Кошти щодо виплати компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій надійшли на його картковий рахунок в сумі 9745,00 грн тільки 25.09.2020 на виконання рішення суду від 19.05.2020 у справі № 140/4092/20, а кошти щодо виплати індексації в сумі 4156,34 грн 19.06.2020 на виконання рішення суду від 14.05.2020 у справі № 140/4842/20.

Окрім того позивач також зазначає про те, що не погодившись із сумою нарахованої індексації грошового забезпечення вдруге звернувся до суду з позовом про її нарахування та виплату із застосуванням іншого базового місяця. Даний позов було задоволено судом та рішенням суду від 20.04.2021 у справі № 140/15605/21 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018 із застосуванням базового місяця - лютий 2008 року та стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 в сумі 16765,02 грн. На виконання вказаного рішення відповідачем перераховані кошти на рахунок позивача 23.06.2021 в сумі 52 025,90 грн..

Відтак, позивач вважає, що військова частина НОМЕР_1 повинна була на підставі заяви позивача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення у зв`язку із не здійсненням повного розрахунку при звільненні, проте у порушення ст.ст. 116, 117 КЗпП України такої виплати не здійснила, а тому у зв`язку із не виплатою індексації грошового забезпечення в день звільнення 28.02.2018 по день повного розрахунку із заборгованості, тобто по 23.06.2021 слід здійснити перерахунок та виплату.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2020 року по 22 червня 2021 року у сумі 44 893 (сорок чотири тисячі вісімсот дев`яносто три) гривні 96 копійок без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки виплата індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018 проведена відповідачем 23.06.2021, при цьому, середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 стягнуто постановою суду від 20.04.2021 у справі №140/15605/20, тому фактично затримка у розрахунку склала з 19.06.2020 по 22.06.2021 включно, а не з 28.02.2018, як вказує позивач в позовній заяві.

Суд вважав, що відповідач всупереч нормам чинного законодавства не здійснив з позивачем повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність, оскільки остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 23.06.2021, тому, за період із 19.06.2020 по день фактичного розрахунку 22.06.2021 (252 дні) відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2020 по 22.06.2021 у сумі 44 893,96 грн. (без урахування податків та інших обов`язкових платежів), з урахуванням висновків Верховного Суду щодо критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, та виходячи з принципу пропорційності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у який вказує про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що визначаючи строк затримки суд першої інстанції помилково визначив, що середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 року стягнуто постановою суду від 20.04.2021 у справі №140/15605/20, та помилково вважав, що фактична затримка розрахунку склала з 19.06.2020 по 22.06.2021 включно, оскільки згідно приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Позивач вважає, що строк затримки розрахунку при звільненні слід обраховувати з дня звільнення працівника, а не з дня коли військова частина НОМЕР_1 частково нарахувала індексацію грошового забезпечення, а тому загальний строк затримки виконання рішення суду становить 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) днів.

Також вказує про те, що судом першої інстанції було встановлено, що військова частина НОМЕР_1 виплатила йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 28.02.2018 року. Проте, при визначені загальної суми середнього забезпечення, котру відповідач не виплатив у день виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини НОМЕР_1 , суд першої інстанції помилково не врахував цю виплату, оскільки вона нібито була врахована попередньо, хоча з даного приводу позивач до суду не звертався та ніяких коштів не стягував.

Апелянт також зазначає про те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норми статей 116, 177 КЗпП України, котрі не передбачають можливості органу, що розглядає спір зменшити розмір відшкодування, а також без урахування та всупереч висновкам Верховного суду, викладених у постановах у справі № 120/3276/19-а від 05 березня 2021 року та у справі №520/12809/19 від 11 березня 2021 року, в яких суди застосовували норми КЗпП України, передбаченні статтями 116, 117, без зменшення розміру відшкодування. Окрім того, суд також залишив поза увагою тривалу протиправну поведінку відповідача у даній справі, а також таку ж неправомірну бездіяльність від дати звільнення позивача з військової служби до часу виплати заборгованості перед ним на виконання рішення суду.

Відтак, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 лютого 2018 року № 48 капітана ОСОБА_1 , командира 2 протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31 січня 2018 року № 18 з військової служби у запас відповідно до пункту «б» частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 27 лютого 2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі №140/4092/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 27.02.2018.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 25.09.2020 виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 9 745 грн., що підтверджується витягом з карткового рахунку позивача (а. с. 40) та не заперечується відповідачем.

Разом з тим, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 13.10.2016 по 27.02.2018, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 у справі №140/4842/20 позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018 та в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання рішення у справі №140/4842/20, відповідачем 19.06.2020 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 4 156,34 грн..

Разом з цим, не погоджуючись із нарахованою сумою індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом про визнання бездіяльності протиправною щодо нездійснення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення з 17.10.2016 пo 27.02.2018, з урахуванням базового місяця - лютий 2008 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №140/15605/20, позов задоволено частково та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 у сумі 4159,48 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №140/15605/21, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, з урахуванням базового місяця серпня 2015 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 27.02.2018, із застосуванням базового місяця - лютого 2008 року та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 у сумі 16 765,02 грн..

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у цій справі відповідачем 23.06.2021 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в загальній сумі 52025,90 грн, в тому числі середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.02.2018 по 18.06.2020 в сумі 16 765,02 грн., що підтверджується довідкою по картковому рахунку позивача (а. с. 41) та листом відповідача від 12.11.2021 № 391/фс.

Позивач вважаючи, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідач у день його виключення зі списків особового складу Військової частини та всіх видів забезпечення не провів, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні, який з урахуванням рішень судів належить обраховувати з 28 лютого 2018 року по 23 червня 2021 року, а відтак 19.07.2021 звернувся з даним позовом до суду.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як передбачено пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції у цій справі встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було здійснено повного розрахунку при звільненні, що підтверджується вищезазначеними судовими рішеннями.

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі 140/9813/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено. Зокрема визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, з урахуванням раніше виплаченої суми та із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року.

Згадане судове рішення набрало законної сили 30 березня 2022 року, відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2022 року у справі № 140/9813/21.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на момент подання цього позову та ухвалення судового рішення, що переглядається, існував спір між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 , зокрема щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням усіх щомісячних додаткових грошових винагород та індексації грошового забезпечення за період з 17 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року, а відтак не було можливим встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи.

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення на користь позивача з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, який обчислюється за весь період протиправної затримки виплати належних йому коштів до проведення повного розрахунку з ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Тому оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2021 року у справі № 140/7304/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 16 травня 2022 року