Справа № 380/5660/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5660/21 пров. № А/857/1497/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Приступи Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року (суддя Москаль Р.М., час ухвалення 10:37 год., місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 28.12.2021),

в адміністративній справі №380/5660/21 за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Офіс Генерального прокурора,

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

встановив:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Волинської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" та стягнути з Волинської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 кошти, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України", що визнані неконституційними, за період з 26 липня 2016 року по 18 вересня 2018 року в сумі 616162,05 гривень; 2) визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру" та стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 кошти, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України", що визнані неконституційними, за період з 19 вересня 2018 року по 03 серпня 2020 року в сумі 782642,45 гривень.

Відповідачі позовних вимог не визнали, вважаючи їх безпідставними, у суді першої інстанції подали відзиви на позов. Просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа Офіс Генерального прокурора надала суду першої інстанції пояснення, у яких виклала свої доводи, що позовна заява задоволенню не підлягає.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, винесене внаслідок неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими та як наслідок, невідповідність цих висновків суду обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що наявність підстав для перерахунку його заробітної плати підтверджується висновками рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020, згідно з якими нарахування заробітної плати працівникам прокуратури мало здійснюватися саме на підставі спеціального закону (Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, частиною 1 статті 81 якого передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Таке застосування норм законодавства відповідає принципу правової визначеності та принципу верховенства права. Факт виплати позивачу заробітної плати в спірний період в меншому розмірі, ніж передбачено спеціальним законодавством відповідачем не заперечується. Вважає скаржник, що з часу постановлення рішення КСУ №6-р/2020 заробітна плата прокурорам мала бути нарахована у відповідності до Закону України «Про прокуратуру» в редакції до змін, внесених Законом №79-VIII від 28.12.2014, а тому позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої у зв`язку із дією закону, який визнано неконституційним. На переконання позивача, сума заробітної плати, яка не була нарахована та виплачена в період дії неконституційного акту (до 26 березня 2020 року) підлягає відшкодуванню, як матеріальна шкода з конкретно визначеною судом сумою. Також вказує апелянт, що діями та рішенням Держави України було порушено право власності позивача (правомірні очікування позивача на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи в органах прокуратури, не були реалізовані Державною Україною, чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційними. Таким чином, є неприпустимим висновок суду в оскаржуваному рішенні, згідно якого позивач несе відповідальність за наслідки невиконання Державою своїх обов`язків. Підхід, який застосував суд першої інстанції стосовно прокурорів регіональних та місцевих прокуратур, є дискримінаційним та порушує права прокурорів на забезпечення належних умов праці, створює передумови для посягань на їх незалежність і призводить до того, що прокурори усіх рівнів виконують рівноцінну роботу щодо реалізації встановлених Конституцією та законами України повноважень, але отримують різну заробітну плату. Не погоджується апелянт і з висновком суду першої інстанції про те, що на позивача, який не мав статусу прокурора обласної прокуратури, не поширювалося положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції з 25.09.2019. На думку скаржника, все вищенаведене свідчить про незаконність оскаржуваного рішення суду.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 16.12.2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими, третя особа Офіс генерального прокурора та відповідач Волинська обласна прокуратура подали до суду апеляційної інстанції окремі відзиви на неї. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 22.06.2002 року працював в органах прокуратури України на різних посадах, з 26.07.2016 по 18.09.2018 обіймав посаду заступника прокурора Волинської області, з 19.09.2018 по 03.08.2020 обіймав посаду заступника прокурора Київської області, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 33-46 т.1).

Наказом від 27.07.2020 №195-к ОСОБА_1 з 03.08.2020 звільнений із займаної посади та органів прокуратури Київської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру (неуспішне проходження атестації).

Відповідно до наданих відповідачами відомостей заробітна плата ОСОБА_2 виплачувалась виходячи з таких розмірів окладів: - липень-серпень 2016 року 3393 грн., з вересня 2016 року по 05.092017 року 3732 грн. (підвищений оклад на 10%), з 06.09.2017 по 18.09.2018 8800 грн. (підвищений оклад на 10%); - з 19.09.2108 по 03.08.2020 8500 грн. (а.с. 47-50, 69-72 т.1).

Такі розміри посадового окладу були визначені у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Вважаючи бездіяльність відповідачів протиправною щодо невиплати частини заробітної плати, позивач звернувся до адміністративного суду із вказаним позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з урахуванням наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд застосовує законодавство України, чинне на час виникнення та існування вказаних правовідносин. Суд першої інстанції вірно керувався наступними правовими нормами.

Так, 14.10.2014 прийнято Закон України Про прокуратуру №1697-VII (далі Закон №1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону №1697-VII, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України Про оплату праці, умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Законом України від 28.12.2014 Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік.

Тобто, Законами України Про Державний бюджет України на 2015 рік та Про Державний бюджет України на 2016 рік, як спеціальними законами, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763 і від 09.12.2015 №1013.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Реалізація положень Закону №1697-VII є неможливою без унесення відповідних змін як до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону № 1697-VII, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.09.2021 у справі №320/1874/19 у подібних правовідносинах, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом №1697-VII.

До того ж, як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Наведені висновки узгоджуються із усталеною судовою практикою, висловленою, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №823/774/16, від 20.02.2019 у справі №808/2718/17, від 18.03.2020 у справі №0640/3667/18, від 07.05.2020 у справі №802/1179/16-а.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що відповідачі не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, відповідачі не наділені правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом №1697-VII.

Щодо доводів позивача стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), апеляційний суд звертає увагу, що вказаним рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України Про Конституційний Суд України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення змін до Конституції України від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі №4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020, тому на спірні правовідносини, які виникли до його ухвалення, не може вплинути, оскільки вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Тобто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги за період з 26.07.2016 по 26.03.2020 є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів у вигляді неотриманої заробітної плати за період з 26.03.2020 (дати ухвалення вказаного рішення Конституційного Суду України) по 03.08.2020 суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, на позивача, який до 03.08.2020 не мав статусу прокурора окружної прокуратури, не поширювалося положення норми частини третьої статті 81 Закону №1697-VII.

З урахуванням встановленого колегія суддів погоджується з правовою позицією окружного суду, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати за період з 26.03.2020 по 03.08.2020 правомірно здійснювалося відповідно до Постанови №505, з урахуванням вимог пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, які неконституційними не визнавалися. Підстави для застосування положень статті 81 Закону №1697-VІІ при визначенні розміру посадового окладу позивача за вказаний період відсутні.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів приходить до переконання про правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Щодо покликання позивача на відшкодування матеріальної шкоди (стягнення коштів), то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У свою чергу, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України (далі ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з статтею 1175 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положень статті 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано статтею 21 ЦК України.

В частині другій цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними, в розумінні статті 21 ЦК України, не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Таким чином, зміст статті 1175 ЦК України дає підстави для висновку про необхідність її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, а не тоді, коли такий визнається неконституційним.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати.

Отже, позовні вимоги позивача щодо відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, не можуть бути компенсовані, оскільки не належать до складу реальних збитків, у розумінні статті 22 ЦК України.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року в адміністративній справі №380/5660/21 за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної прокуратури, Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 16.05.2022 року