Справа № 380/18154/21
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2022 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДМС України у Львівській області з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 року № 183-21 про відмову п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Рішенням Державної міграційної служби України № 183-21 від 11.06.2021 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. На переконання позивача даним рішенням порушено його законні права та інтереси, оскільки у оскаржуваному рішенні та повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту не зазначено жодних причин відмови. Зазначив, що беручі до уваги численні публікації міжнародних світових видань - обставина наявності загальнопоширеного насильства щодо віровідступників у Ісламській республіці Іран, підтверджується та навіть доповнюється. Ситуація із дотриманням прав людини в релігійному аспекті у Ісламській республіці Іран тільки погіршується. Відповідач вкотре, не зважаючи на встановлену судом обставину наявності загальнопоширеного насильства щодо віровідступників у Ісламській республіці Іран та публікаціях, які знаходиться у вільному доступі, вперто не вбачає ризику для життя та здоров`я Позивача у випадку його повернення у країну його походження - Ісламську республіку Іран. Побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, насилля; зазнати шкоди його здоров`ю та житло цілком обґрунтоване, враховуючи, встановлену у адміністративній справі № 1.380.2019.002462 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії обставину наявності загальнопоширеного насильства щодо віровідступників у Ісламській республіці Іран, що підтверджується загальновідомою інформацією із загальнодоступних публікацій - отже в силу ч. З, 4 ст. 78 КАС України доказуванню не потребує. Позивач зазначив, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було повно, всебічно та об`єктивно розглянуто обставини особових справи позивача, не враховано висновки Львівського окружного адміністративного суду, встановлені рішенням від 30 липня 2019 року в адміністративній справі № 1.380.2019.002462, що стало підставою для скасування попереднього рішення Відповідача № 146-19 від 18 квітня 2019 року та призвело до винесення ним повторно необгрунтованого рішення З урахуванням наведеного, відмову позивач вважає протиправною, тому що у нього наявні реальні побоювання стати жертвою переслідування через його політичні та релігійні погляди.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування свої позиції зазначив, що знання заявника про християнство не перевищує таких знань більшості освічених людей як християн, так і іншого віросповідання, та є досить поверхневі як для практикуючого християнина; розуміння базових принципів християнства, у тому числі православ`я, обмежені, з огляду на що, вважати заявника адептом християнства (активним віруючим), що могло б привернути увагу влади Ірану у разі його повернення, недоречно. Вказав, що з огляду на наявність у відкритих джерелах суперечливої інформації щодо новонавернених в Ірані, Головним управлінням, розглядаючи повторно заяву вказаного шукача захисту по суті, було враховано висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні від 15.05.2012 № 52077/10 у справі «С.Ф. та інші проти Швеції (S.F. and Others v. Sweden)», в якому серед іншого зазначено, що будучи обізнаним про повідомлення щодо серйозних порушень прав людини в Ірані, Суд не знаходить, що вони носять такий характер, аби показати, самі по собі, що було б порушенням Конвенції, якби заявник був повернутий в цю країну. Суд повинен встановити, чи дійсно особиста ситуація заявників така, що їх повернення в Іран суперечитиме статті 3 Конвенції (пункт 64). Для того щоб визначити, чи є індивідуальний, реальний ризик жорстокого поводження із заявником у разі його повернення до країни громадянської належності, необхідно розглянути передбачувані наслідки висилки заявників до Ірану, маючи на увазі загальну ситуацію в країні та їх особисті обставини (пункт 65). не зважаючи на те, що ситуація з дотриманням прав і свобод громадян в Ірані є непростою, виходячи з обставин справи заявника, відсутні підстави стверджувати, що йому у разі повернення до країни громадянської належності загрожуватиме індивідуальна небезпека порушення стосовно статті 3 Європейської конвенції про права людини виключно в силу самого факту його перебування на території Ірану: аналіз обставин справи заявника та ІКП по Ірану не дає підстав стверджувати, що заявник як новонавернений зазнає тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до Ірану: заявник не є публічною особою - проповідником християнських цінностей; не дивлячись на те, що він повідомив родичів про хрещення, вони не відмовляються з ним спілкуються (протокол співбесіди від 05.02.2018); влада Ірану з розумінням відноситься до заробітчан, серед іншого до тих, які за кордоном зверталися за притулком тощо. Відповідач стверджує, що в обставинах справи заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни громадянської належності як умови для визнання його біженцем, а також відсутні підстави стверджувати, що у разі повернення стосовно нього порушуватиметься стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод як підстави для набуття додаткового захисту в Україні. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав суду відповідь на відзив, в якому наводить спростування доводів відповідача, викладених у відзиві.

Третя особа пояснень щодо позову до суду не надала.

Ухвалою суду від 27.10.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 16.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління ДМС у Львівській області.

07.12.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Разом з тим, 11.04.2022 надійшло клопотання представника позивача про відкликання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

01.03.2022 до суду надійшло клопотання представника третьої особи про відкладення розгляду справи. Суд зазначає, що ухвалою суду від 16.11.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Оскільки розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

З матеріалів особової справи №2017KV0010 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у м. Тегеран, країна - Іран, є громадянином Ісламської Республіки Іран, за віросповіданням християнин, одружений, має доньку. Дані про особу встановлені на підставі паспорта громадянина Ісламської Республіки Іран № НОМЕР_1 .

Позивач прибув до України легально 25.05.2008 на підставі закордонного паспорта громадянина Ісламської Республіки Іран серії НОМЕР_2 .

26.12.2008 позивач одружився на громадянці України - ОСОБА_3 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.04.2012). У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилася донька - ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 24.04.2012).

Також у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про хрещення, яким підтверджено, що 23.02.2009 позивач прийняв християнство.

31.03.2017 позивач звернувся із письмовою заявою-анкетою до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що видана довідка про звернення за захистом в Україні від 31.03.2017 № 006467. У своїй заяві-анкеті позивач зазначає, що його законне перебування та території України закінчилося 09.12.2009, в посольстві Ісламської Республіки Іран у місті Києві ним отримано новий паспорт строком дії до 01.12.2015. Після цього за новим паспортом до посольства не звертався, оскільки у нього існували побоювання що його можуть затримати. Не виключено, що у разі повернення позивач у країну громадянського походження у кращому випадку на нього чекають ув`язнення та тортури. Не виключає що його можуть стратити за зв`язок з генералом Махді та подіями, які відбулися після президентських виборів в Ірані в 2009, 2011 роках направленими на повалення існуючого диктаторського режиму президента Махмуду Ахмадінежада. Крім того позивач зазначає , що у зв`язку з тим, що він прийняв християнство він може бути підданий гонінням, а саме арешту, тортурам та навіть бути страченим.

02.05.2019 Центральним міжрегіональним управління ДМС у м. Києві та Київській області на підставі рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 146-19, складено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №104.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, звернувся до суду задля захисту своїх порушених прав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019, залишеним без змін постановою восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 адміністративний позов громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 146-19 від 18 квітня 2019; Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 заяву про зміну способу виконання судового рішення у справі №1.380.2019.002462 задоволено, зобов`язано повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальний підрозділ Державної міграційної служби України за місцем проживання громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

За результатами повторного розгляду особової справи № 2017KV0010 громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 та з урахуванням ухвали Львівського окружного адміністративного суду від

від 06.11.2019 у справі № 857/9759/19, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019 та ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 Головним управлінням ДМС у Львівській області 11.05.2021 складено висновок про відмову у визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту затверджений перши заступником начальника ГУ ДМС України у Львівській області.

Рішенням ДМС України від 11.06.2021 № 183-21 з урахуванням висновку ГУ ДМС у Львівській області, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2019, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 та ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 (справа № 1.380.2019.002462), Державна міграційна служба України, відмовлено громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 02.09.2021 року №17 ГУ ДМС у Львівській області проінформувало позивача про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.03.2017 року зазначив, що побоювання позивача зазнати у кращому випадку ув`язнення та тортур, ба більше страти у разі повернення до Ірану пов`язані із його діяльністю як члена таємної організації "Суспільний рух партнерів" на чолі з генералом Мохамад-Реза Махді яка прагнула до демократичних змін в Ірані та сповідування ним християнства. Позивач вказує, що 23.03.2017 дізнався з мережі інтернет про викрадення спецслужбами Ірану свого друга та керівника генерала Махді у зв`язку з цим позивач має побоювання бути страченим за зв`язок з опозиційною діяльністю генерала.

Також, позивачем було вказано, що 23.02.2009 позивач прийняв Християнську віру в Почаївському Свято - Духовному монастирі, що підтверджується копією пам`ятки таїнства хрещення та копією довідки Св. Троїцької церкви м. Любар від 18.01.2018, яка підписана настоятелем Свято-Троїцького храму протоієреєм М. Шапіренко.

Щодо наявності загроз життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження, то суд врахував наступне.

З аналізу Рекомендацій УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Ісламську республіку Іран, судом встановлено, що в цей час норми та принципи мусульманського права відіграють ведучу роль і в інших галузях діючого права, забезпечуючи підпорядкованість ісламським нормам права всіх сторін суспільного та особистого життя громадян.

Будь-який мусульманин, який відрікся від своєї віри, є відступником і потенційно може бути засуджений до смертної кари. Кожна людина, народжена від батьків-мусульман, автоматично стає мусульманином, і, якщо вони вибирають друге віросповідання або зовсім не хоче сповідувати релігію, то вони є відступниками. Як наслідок, в країні спостерігається масштабне переслідування бахай, суфіїв, християн (особливо тих, хто перейшов в християнство з ісламу).

Колишні мусульмани, що прийняли християнство, часто піддаються гонінням, жорстокому поводженню, залучаються до відповідальності за свої релігійні переконання і регулярно звинувачуються у віровідступництві.

Християни і особи, які перейшли в християнство з ісламу, можуть бути приговорені до смертної кари за віровідступництво навіть не дивлячись на те, що це не є злочином згідно з чинним іранським законодавством.

У країні походження позивача винесено безпідставні звинувачення і проведено ряд судових розглядів у справах про загрозу національній безпеці щодо представників релігійних меншин і окремих осіб, які були звинувачені у вчиненні таких злочинів, як "опір режиму" та "віровідступництво".

З публікації Refworld: Доповідь Міністерства внутрішніх справ Великобританії, Інформація по країні та керівництво - Іран: християни та новонавернені християни, грудень 2015 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.org/docid/561f53164.html: "Християни, які навернулися з ісламу, перебувають під постійною загрозою з боку державних органів, оскільки такі новонавернені вважаються віровідступниками. Віровідступництво є кримінальним злочином в Ірані. Закони Шаріату не дозволяють навернення з ісламу в іншу релігію, а також зміну релігійної приналежності за документами. Новонавернені християни стикаються з нападами, утисками, переслідуванням, постійним наглядом з боку держави, арештами, затриманнями, а також піддаються тортурам та жорстокому поводженню після ув`язнення.

Спеціальний доповідач ООН з питання про становище в галузі прав людини в березні 2014 року зазначив наступне: "В останні роки, християни, багато з яких є наверненими з мусульманського походження, зіткнулися з переслідуванням. Принаймні 49 християн, як повідомляється, були затримані в Ірані станом на січень 2014 року. Тільки в 2013 році влада, як повідомляється заарештувала щонайменше 42 християн, з яких 35 були засуджені за участь в неофіційних "домашніх церквах", за уявну або реальну євангельську діяльність та інші стандартні християнські заходи. Вироки різняться в діапазоні від 1 до 10 років позбавлення волі. Християни зазвичай переслідуються, зазвичай, внаслідок переходу з мусульманського походження або ті, які навертають в свою віру або проповідують свою віру іранським мусульманам. Іранська влада на найвищому рівні розглядає домашні церкви і євангельських християн, як загрозу національній безпеці".

З доповіді Амністі Інтернешенал 2015/16 - Іран, 24.02.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www. refworld. org/ docid/ 56d05b4be.html: "Члени релігійних меншин, в тому числі Бехаїзму, Суфізму, Ярсану, новонавернених в християнство з ісламу, мусульман-сунітів і мусульман-шиїтів, які стали суннітами, стикалися з дискримінацією в сфері зайнятості, а також з обмеженням їх доступу до освіти і свободу сповідувати свою віру. Наявні відомості про арешти і тюремне ув`язнення десятків Бахаї, новонавернених в християнство з ісламу і представників інших релігійних меншин".

Відповідно до доповіді Амністі Інтернешенал, Свобода в світі 2016 - Іран, 07.03.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refvvorld.org/docid/56dea2f515.html: "...Існує постійне придушення новонавернених в християнство осіб. За останні три роки, було здійснено ряд набігів на неофіційні домашні церкви, а їх пасторів було затримано....".

Г`юман Райте Вотч, Доповідь щодо ситуації в світі 2016 - Іран, 27.01.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.oradoeid/56bd993843.html: "Служби Безпеки і розвідка також продовжують переслідувати осіб, новонавернених в християнство з ісламу, персомовних протестантів і євангельські громади, а також членів руху домашніх церков. Деяким були пред`явлені такі звинувачення, як "дії проти національної безпеки" і "пропаганда проти держави".

« 30 червня 2019 року суд у Бушері засудив сімох християн, які відступили від ісламу, за звинуваченням у пропаганді проти держави. За даними правозахисної групи Нrаnа, звинувачення пов`язане з діяльністю, як-от організація «будинкових церков» і контакти з місіонерами за межами країни...» (https:/ / www.hrw.org/world-report/2021/country-chapters/iran)

«... 14 жовтня 2020 року органи прокуратури міста Боразджан 80 разів побили новонаверненого християнина ОСОБА_5 за те, що він випив вина в обряді причастя...» (https://www.ecoi.net/en/document/2051587.html)

«... Влада Ісламської республіки Іран відмовлялася визнавати право тих, хто народився від батьків-мусульман, переходити в інші релігії або ставати атеїстами, при цьому особи, які прагнуть скористатися цим правом, ризикують свавільним затриманням, катуваннями та смертною карою за «відступництво»...» ( https:/ /www.amnesty.org/en/location/middle-east-and-north-africa/iran/report- iran/ )

Щорічно Генеральна Асамблея Організації Об`єднаних Націй як головний дорадчий, директивний та представницький орган Організації Об`єднаних Націй приймає резолюції щодо становища в області прав людини в Ісламській Республіці Іран: резолюція 74/167 щодо становища в області прав людини в Ісламській Республіці Іран від 18 грудня 2019 року ;резолюція 75/191 щодо становища в області прав людини в Ісламській Республіці Іран від 16 грудня 2020 року; резолюція 76/178 щодо становища в області прав людини в Ісламській Республіці Іран від 16 грудня 2021 року.

Отже, виходячи з аналізу відомостей, які є загальнодоступними у мережі Інтернет, випливає, що влада Ірану не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та жорстокого ставлення за релігійною ознакою.

Натомість, відповідачем не було враховано вказану вище інформацію та не взято до уваги те, що побоювання позивача мають місце та визнані загальновідомими фактами в результаті загальнопоширеного насильства.

У висновку Головного управління ДМС у Львівській області від 11.05.2021 року по справі №2017КV0010 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 містяться обставини, які стали підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З цього висновку слідує, що привабливість християнства для себе ОСОБА_2 вбачає в обов`язковості мати єдину дружину, а не декілька, як в ісламі. При цьому, пройшовши обряд хрещення у повсякденному житті, заявник не дотримався чинника, який начебто спонукав його до зміни релігії: під час співбесіди 16.10.2020 він повідомив, що окрім офіційного шлюбу на території України мав декілька неофіційних шлюбів, у яких народилося четверо дітей. Також, він ототожнює суть православ`я з іншими конфесіями християнства; мало обізнаний із аспектами життя практикуючого християнина; із православних свят йому відомі лише два, які найбільш масово святкуються та святкування яких має широке медійне висвітлення (Паска та Різдво); окрім Ісуса Христа не знає інших православних святих; знає назву лише однієї православної молитви. У повсякденні заявник практично не дотримується релігійних традицій та звичаїв: церкву відвідує лише іноді; натільний хрестик зазвичай одягає, лише коли відвідує церкву; не повідомляє про участь у заходах релігійної спільноти за місцем проживання тощо. Ураховуючи, що з його слів (протокол співбесіди від 17.05.2017), на території країни громадянської належності він не був занадто віруючим мусульманином («більш теоретичний»), у Головного управління є підстави вважати, що таке ж відношення у останнього і до нової віри. Вищевикладене свідчить, що знання заявника про християнство не перевищує таких знань більшості освічених людей як християн, так і іншого віросповідання, та є досить поверхневі як для практикуючого християнина: розуміння базових принципів християнства, у тому числі православ`я, обмежені, з огляду на що, вважати заявника адептом християнства (активним віруючим), що могло б привернути увагу влади Ірану у разі його повернення недоречно.

З огляду на доводи відповідача суд дійшов до висновку, що останніми не було взято до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, натомість було надано перевагу розбіжностям та протиріччям у твердженнях позивача, що стосуються віросповідання.

Водночас, доводи представника відповідача стосовно того, що мало обізнаний із аспектами життя практикуючого християнина; із православних свят йому відомі лише два, які найбільш масово святкуються та святкування яких має широке медійне висвітлення (Паска та Різдво); окрім Ісуса Христа не знає інших православних святих; знає назву лише однієї православної молитви. У повсякденні заявник практично не дотримується релігійних традицій та звичаїв: церкву відвідує лише іноді; натільний хрестик зазвичай одягає, лише коли відвідує церкву; не повідомляє про участь у заходах релігійної спільноти за місцем проживання тощо не можуть вважатися судом належними, оскільки не свідчать на користь того, що позивачем не було змінено віру сповідання або ж останній не бажає сповідувати обрану віру.

Разом з тим, щодо покликань позивача на той факт, що він є членом таємної організації "Суспільний рух партнерів" на чолі з генералом ОСОБА_7 , то суд погоджується з висновком відповідача про те, що інформації про дану організацію у вільному доступі немає. З доказів наявних у матеріалах справи не вбачається за можливе встановити роль та фактичні функції ОСОБА_1 як члена такої організації.

Водночас, судом враховано той факт, що на території України у позивача є неповнолітні діти.

Відтак, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в його розпорядженні, надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою.

Суд враховує, що за результатами розгляду справи № 1.380.2019.002462 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення від 30.07.2019, залишене без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2021, яким визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 146-19 від 18.04.2019 року про відмову у визнанні громадянина Ісламської республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При повторному розгляді заяви відповідачі не врахували висновки суду, наведені у зазначеному рішенні, зокрема у рішенні зазначено: «позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він може зазнати утисків через своє віросповідування. Виходячи з цього, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Ірану. При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст.6 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" понять "додаткового захисту" та "особи, яка потребує додаткового захисту", суд дійшов до переконання, що ОСОБА_1 є особою яка через свої релігійні ознаки може бути підданий утискам у країні походження».

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у країні походження позивача та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародної спільноти, а отже, приймаючи оскаржуване рішення відповідач дійшов хибного висновку про відсутність встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «По біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі обставини.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних, суд дійшов висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно прийняв рішення № 183-21 від 11.06.2021 про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд враховує наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тобто суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Наведені відповідачем підстави для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, тому суд вважає, що у відповідача є обов`язок із винесення стосовно позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу вдруге було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас підстави для відмови ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не змінились і визнані судом неправомірними.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце».

За наведених доводів та враховуючи фактичні обставини справи, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання ДМС України прийняти щодо позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд дійшов переконання, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення щодо позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, постанова від 23 грудня 2021 року у справі №520/9495/2020, адміністративне провадження № К/9901/9095/21.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався, доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11 червня 2021 року № 183-21 про відмову п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 .

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Грень Н.М.