Справа № 400/4806/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/4806/21

Головуючий І інстанції Брагар В.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 14.09.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

29.06.2021р. ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати йому пенсії з 01.06.2021р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ поновити нарахування та виплату йому пенсії за вислугу років, а також виплатити заборгованість за період, починаючи з 01.06.2021р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області, отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та працює з 07.11.2015р. по теперішній час в Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України на посаді судового експерта виключно на підставі укладеного трудового договору (як цивільна особа). Однак, у подальшому, відповідачем припинено виплату пенсії, що, на переконання позивача, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, оскільки з 06.11.2015р. він звільнений з органів внутрішніх справ та повторно на службу не приймався.

Представник ГУ ПФУ в Миколаївській області надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо невиплати позивачу пенсії з 01.06.2021р. - протиправними. Зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за вислугу років та виплатити заборгованість за період, починаючи з 01.06.2021р.Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі - 908 грн. У задоволені вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 18.05.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.09.2021р. та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

27.10.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021р. дану апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Миколаївській області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

30.11.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 , відповідно до трудової книжки від 11.12.2007р. серії НОМЕР_1 ,з 22.08.2008р. проходив службу в органах внутрішніх справ.

06.11.2015р. наказом УМВС України в Миколаївській області №321о/с позивач був звільнений з органів внутрішніх справ.

Після звільнення позивачу була призначена пенсія за вислугу років в порядку та на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка виплачувалася останньому у період з 07.11.2015р. по 01.06.2021р.

07.11.2015р. наказом Миколаївського НДЕКЦ МВС України №1о/с,позивача,на підставі його заяви від 07.11.2015р., було призначено на посаду «судового експерта сектору авто-технічних досліджень відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності», після чого виплата йому пенсії припинилася.

24.05.2021р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в які просив повідомити причини зупинення пенсійних виплат.

03.06.2021р. пенсійний орган своїм листом №5625-5512/С-02/8-1400/21 повідомив ОСОБА_1 , що пенсійні виплати призупинено йому з 01.06.2021р. у зв`язку з тим, що після звільнення з органів МВС України позивач знову працює в Миколаївському НДЕКЦ МВС України, яка підлягає зарахуванню до вислуги років для призначення пенсії, а тому підстави для подальшої виплати пенсії відсутні.

04.06.2021р. до Миколаївського НДЕКЦ МВС України представником позивача направлено адвокатський запит.

11.06.2021р. Миколаївським НДЕКЦ МВС України на вказаний вище адвокатський запит надано відповідь №19/115/16-9091/10-аз-2021, в якій зазначено те, що ОСОБА_1 працює на посаді «судового експерта» Миколаївського НДЕКЦ МВС України з 07.11.2015р., на підставі укладеного трудового договору, оформленого наказом Миколаївського НДЕКЦ МВС України від 07.11.2015р. №1о/с.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи адміністративний позов, суд 1-ї інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірних дій ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, відповідно до якої Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у ЗСУ, органах СБУ, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999р. №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002р. №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у ЗСУ, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана із ризиком для життя та здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю «підвищених гарантій соціальної захищеності», тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено (або скасовано) шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

Так, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, врегульовані Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. №2262-XII.

Зазначеним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до п. «ж» ч.1 ст.1-2 Закону №2262-XII (в редакції чинній на час призначення пенсії), право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ МВС України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в МВС України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

Частинами 1, 2 ст.2 Закону №2262-XII визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до органів внутрішніх справ, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Як передбачено ч.3 ст.17 Закону №2262-XII, до вислуги років осіб, зазначених у п.«ж`ст.1-2 цього Закону, додатково зараховується час безперервної роботи (з дня призначення після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (міліції) на посадах у МВС України або Національній поліції (їх територіальних органах, закладах та установах), що заміщуються державними службовцями, а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає, що позивач в період з 01.08.1992р. по 11.12.2007р. проходив в/службу в Збройних Силах України, з 22.08.2008р. по 06.11.2015р.- проходив службу в органах внутрішніх справ, після чого був звільнений зі служби у запас згідно з наказом УМВС України в Миколаївській області від 06.11.2015р. №321 о/с.

Далі, як слідує зі змісту наявної у матеріалах справи відповіді від 11.06.2021р. №19/115/16-9091/10-аз-2021 та наказу Миколаївського НДЕКЦ МВС України від 07.11.2015р. №1о/с, ОСОБА_1 , вже як цивільна особа, з 07.11.2015р. перебуває з Миколаївським НДЕКЦ МВС України у трудових відносинах внаслідок укладеного трудового договору.

Таким чином, викладені обставини беззаперечно свідчать про те, що позивач повторно на службу до органів внутрішніх справ(на службу до Національної поліції) не приймався та наразі є особою, яка працює в Миколаївському НДЕКЦ МВС України на підставі цивільного трудового договору.

За наслідком системного аналізу ст.2 Закону №2262-XII,виплата пенсії, яка призначена за цим Законом припиняється саме у разі повторного прийняття осіб на службу, зокрема, на службу до Національної поліції.

Враховуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, судова колегія цілком погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності припинення відповідачем виплати позивачу пенсії за вислугу років, призначеної на підставі положень Закону №2262-XII.

До того ж, слід звернути увагу й на те, що аналогічна правова позиція з цих спірних питань була викладена і Верховним Судом, зокрема, у своїй постанові від 11.04.2018р. у справі №552/7950/17.

Таким чином, колегія суддів, приймаючи до уваги вищевикладені обставини, не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17.05.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко