Справа № 440/14907/21
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/14907/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/14907/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

09.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області (надалі - відповідач, УСБ в Полтавській області), в якому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати компенсації за відпустки учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, який слід обчислювати з дня наступного за днем звільнення з військової служби, тобто з 29.08.2019 по 25.10.2021 - дату фактичної виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, виходячи із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 580,00 грн за кожен день несвоєчасного розрахунку при звільненні.

В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на обставини порушення його права на отримання від роботодавця усіх сум при звільненні, внаслідок чого та на підставі ст. 117 КЗпП України у такого працівника виникає право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.

02.12.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач висловив свої заперечення проти позову. Зазначив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі №440/7232/21 УСБ в Полтавській області добровільно нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік включно в розмірі 23 608,66 грн. Вважає, що розмір відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 635 100,00 грн, заявлений позивачем у цій справі, є неспівмірним з фактично недоплаченою сумою грошової компенсації у розмірі 23 608,66 грн, оскільки ця ймовірна сума відшкодування майже в 29 разів більше недоплаченої суми. При цьому заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката також не є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, та їх обсягом. До того ж у позові по справі 440/7232/21 вже була сформульована позиція позивача щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зібрано та надано всі можливі докази та документи, які фактично було продубльовано у цій справі (а.с. 35-44).

Розгляд справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач має статус учасника бойових дій, проходив службу в УСБ в Полтавській області, відповідно до витягу з наказу відповідача від 28.08.2019 № 328-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Управління (а.с. 13).

01.10.2020 позивач поскаржився до УСБ в Полтавській області з приводу невиплати при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані у 2017-2019 роках додаткові відпустки як учасником бойових дій (а.с. 14).

Після отримання відмови, з метою захисту порушеного права ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі №440/7232/21 позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність УСБ в Полтавській області, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2017 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2019. Зобов`язано УСБ в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски за період з 2017 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.08.2019. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 49-52).

На виконання вищезазначеного судового рішення 25.10.2021 відповідач нарахував, а 26.10.2021 фактично виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 23 608,66 грн, як це видно з платіжного доручення №1095 від 25.10.2021 (а.с. 47) та виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 (а.с. 30).

З огляду на це позивач вважає, що непроведення з вини УСБ в Полтавській області розрахунку з працівником у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, є підставою для відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З цих міркувань позивач звернувся до суду з даним позовом, прохаючи суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вирішуючи цей публічно-правовий спір по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про військовослужбовців. Натомість це питання врегульовано нормами КЗпП України.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України правила спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є факт невиплати належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Як встановлено судом, наказом начальника УСБ в Полтавській області №328-ос від 28.08.2019 виключено із списків особового складу Управління підполковника ОСОБА_1 , звільненого наказом Служби безпеки України від 02.08.2019 №988-ос з військової служби за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "а" (за станом здоров`я - непридатний до військового служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час), пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас Служби безпеки України, з правом носіння військової форми одягу, з 28.08.2019 (а.с. 13).

Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином останнім днем роботи позивача, у який закон зобов`язує відповідача здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні зі служби є 28.08.2019.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі №440/7232/21 УСБ в Полтавській області 26.10.2021 здійснило виплату позивачу грошової компенсації за фактично невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 23 608,66 грн.

Отже, фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 23 608,66 грн здійснений відповідачем 26.10.2021 із затримкою строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, на 790 календарних днів, тому позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на отримання відшкодування за затримку виплати належних звільненому працівникові сум.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за вересень 2018 року - травень 2020 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була сформульована у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При обчисленні середнього розміру процентних ставок по кредитам за період з серпня 2019 року по жовтень 2021 року суд спирається на офіційні дані Національного банку України щодо облікової ставки, яка в середньому значенні за вказаний період становила 9,185% річних або 0,025% за день (9,185%/365).

Відтак, враховуючи розмір грошової компенсації у сумі 23 608,66 грн, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у днях з 28.08.2019 по 25.10.2021, що складає 790 календарних днів та з урахуванням розміру середньозваженої облікової ставки НБУ в річному обчисленні за серпень 2019 року - жовтень 2021 року, суд визначає обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем в еквівалентній сумі, яка становить 4 662,71 грн (23 608,66 грн х 19,75%(0,025%х790)).

Тож враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, обрати міру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, у розмірі 4 662,71 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Суд зауважує, що присуджена сума є доходом працівника, який підлягає оподаткуванню.

Вимога позивача про стягнення сум середнього заробітку задоволеною бути не може, оскільки не можна стягнути суми, які ще не нараховані роботодавцем.

Тож обираючи належний спосіб захисту порушеного права суд вважає необхідним зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4662,71 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Відтак позов слід задовольнити частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору, тому підстави для його розподілу відсутні.

У позовній заяві позивач просить стягнути ще й витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

Згідно зі ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Всупереч наведеному фактична участь адвоката у цій справі нічим не підтверджена, оскільки позов підписаний позивачем ОСОБА_1 , який також засвідчував усі копії доданих до позову матеріалів. Фактично роль адвоката у цій справі зводилася лише до документування витрат на правничу допомогу.

Враховуючи це, а також те, що позивач не надав до суду довіреності чи ордеру, виданого відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", якими б підтверджувалися повноваження адвоката у цій справі, заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають взагалі.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - задовольнити частково.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул. Соборності, 39, м. Полтава, 36014, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 662 (чотири тисячі шістсот шістдесят дві) грн 71 коп з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

В решті вимог позов залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку впродовж тридцяти днів з моменту його підписання в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун