Справа № 380/16474/21
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року

Зал судових засідань №3

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Середа О-В.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Савки Р.І.,

представника відповідача: Вандзьо О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, у м.Львові, в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в особі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення недоплачених сум відшкодування шкоди та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в особі Червоноградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області (місцезнаходження: вул. Героїв УПА, 73, корп.8, м.Львів, 79041; ), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суму відшкодування шкоди за період з 07.07.2011 по день ухвалення рішення, з урахуванням правильного визначеного розміру середньої заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, з індексацією суми страхових виплат відповідно до закону, в загальному розмірі 49274,66 грн.;

- стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 недоплачену суму одноразової допомоги у зв`язку із заподіяною шкодою здоров`ю на виробництві, з урахуванням правильного визначеного розміру середньої заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, в загальному розмірі 11716,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 1972 року по 01.04.1991 працював на шахтах теперішнього ДП «Львіввугілля», останнім місцем його праці була шахта № 10 «Великомостівська». Висновком МСЕК від 16.08.2011 йому було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності, а висновком від 13.03.2014 - 40% стійкої втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Вказує, що постановою Червоноградського відділення фонду від 01.09.2011 йому було призначено виплату страхових сум за отриманим на шахтах профзахворюванням. Вважає, що розмір страхових виплат визначений неправильно, через неправильне визначення середнього заробітку, який брався для визначення розміру відшкодування шкоди з врахуванням ступеня втрати його працездатності. Зокрема, зазначає, що при визначені йому розміру відшкодування шкоди відповідач брав до уваги довідку № 7-4/1434 від 25.08.2011 про заробітну плату позивача за останні шість місяців роботи перед звільненням з шахти 04.05.1991, тобто за листопад-грудень 1990 року, січень - квітень 1991року. При цьому, при 20-ти робочих днях у листопаді 1990 року йому вказали у довідці за цей місяць зарплату в розмірі 168,55 грн., лише за фактично відпрацьованих 10 днів, без урахування 13-ти календарних або 10-ти робочих днів протягом яких він був в цьому місяці у черговій, оплачуваній відпустці. В грудні 1990 року з 21-го робочого дня йому вказали заробітну плату в розмірі 216,88 грн., лише за 16 робочих днів, а 5 робочих днів, протягом яких у позивача була тимчасова непрацездатність (лікарняний лист) заробітну плату не вказали. В березні 1991 року з 20-ти робочих днів йому взагалі не вказали в довідці заробітну плату, хоч позивач весь місяць знаходився в черговій, оплачуваній відпустці і йому було виплачено 401,56 грн. відпускних, про що зазначено на звороті вказаної довідки. Крім того вказує, що в довідку включений і квітень 1991 року з розміром заробітної плати в 0,00 грн., хоча позивач був відсутній на роботі у вказаному місяці з поважних причин, оскільки з 13.03.1991 по 04.05.1991 реалізував своє право у всеукраїнському страйку.

Також вважає, що для обчислення середнього заробітку позивача, відповідач повинен був брати до уваги його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, з якою пов`язане ушкодження здоров`я. У зв`язку з наведеним просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 04.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

09.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що згідно з записами у трудовій книжці позивача, він був прийнятий на шахту №10 «Великомостівська» (на даний час шахта «Степова» ДП «Львівугілля») 03.08.1987 підземним електрослюсарем п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті. У відповідності до наказу № 109 к від 06.06.1991 позивач був звільнений з роботи з 04.05.1991 по ст. 38 КЗпП України з ініціативи працівника. Вказує, що 16.08.2011 Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК вперше позивачу встановлено з 07.07.2011 безтерміново 25% втрати професійної працездатності. Отже, враховуючи викладене в даному випадку повинна братися заробітна плата позивача по професії підземний електрослюсар за період з листопада 1990 року по квітень 1991 року. Вірність визначення вказаного періоду також підтверджується прикладом обчислення середньої заробітної плати та розрахунку страхових виплат (умовні) наведеному у Додатку 1 до Порядку № 1266 до пункту 12 Порядку № 1266. Крім того, звертає увагу суду на те, що спір щодо виключення з розрахункового періоду квітня 1991 року у зв`язку з відсутністю на роботі позивача в цьому місяці з поважних причин, а саме участю в страйку вже розглядався і з цього приводу було прийнято судове рішення. Вказаним судовими рішеннями встановлено, що участь у страйку не є поважною причиною відсутності працівника на роботі, а тому правових підстав для виключення з розрахункового періоду квітня місяця 1991 року немає.

Щодо посилання позивача на здійснення розрахунку середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди у зв`язку з професійні захворюванням у відповідності до норм Цивільного кодексу України, а саме з урахуванням заробітку за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, відповідач зазначає, що норми Цивільного кодексу України не застосовуються в сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування, вони регулюють цивільно-правові відносини, адже відносини державного соціального страхування регулюються спеціальними нормативно-правовими актами. Відповідне також підтверджується постановою Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у справі № 21-503а 14 від 25.11.2014, де Суд вказує щодо застосування у правовідносинах загальнообов`язкового державною соціального страхування норм Закону № 1105-XIV як спеціального, без застосовування норм ЦК України.

Також звертає увагу суду на порушення позивачем строків звернення до суду з цим позовом. Відтак, просить у задоволенні позову відмовити.

25.11.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач вказує невірне узагальнююче тлумачення, про те що норми Цивільного Кодексу не застосовуються в сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки вони регулюють цивільно-правові відносини, що суперечить змісту ч.2 ст. 999 ЦК України, не відповідає наведеному відповідачем висновку ВС та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Узагальнююча позиція відповідача щодо неможливості застосування норм ЦК України є помилковою і щодо строків позовної давності, яка не підлягає до застосування в світлі постанови від 23 січня 2019 року у справі № 210/214/16-ц, Великої Палати ВС, яка підтверджує що відповідно до статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Протокольною ухвалою суду від 20.12.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Щодо посилання відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає, що предметом розгляду у цій справі фактично є розмір щомісячної страхової виплати, призначеної позивачу за отримане на роботі професійне захворювання.

Зазначене прямо впливає на соціальне забезпечення позивача щодо можливості отримання суми відшкодування у більшому розмірі. Тому застосовування шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, матиме наслідком неможливість реалізувати позивачем права на належне соціальне забезпечення.

Суд зазначає, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Покликання представника відповідача на те, що строк звернення до суду слід обчислювати з дати надання відповідачем письмового роз`яснення з приводу розрахунку середньомісячного заробітку для призначення страхових виплат від 01.08.2014 суд вважає помилковим, оскільки виходячи з принципу «належного врядування» особа, яка отримує відповідну страхову виплату, виходить з презумпції, що її розмір визначено відповідно до закону. Позивач не має розумних причин сумніватися у добросовісності дій відповідача.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає що строкового обмеження стосовно страхових виплат у визначеному законодавством розмірі за минулий час, які особа не отримувала у зв`язку з невірним визначенням її розміру з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Схожі правові висновки викладені в постанові КАС ВС від 26.01.2021 у справі № 520/11178/2020.

Відтак суд відхиляє доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Як слідує з копії трудової книжки, наявної в матеріалах справи від 17.03.1971, ОСОБА_1 з 03.08.1987 по 04.05.1991 працював на Шахті № 10 «Великомостівська», після чого був звільнений за власною заявою на підставі ст. 38 КЗпП України. Факт звільнення позивача з шахти також підтверджується копією заяви про звільнення та наказом № 109п від 06.06.1991.

Висновком МСЕК від 16 серпня 2011 року позивачу було встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності з датою зарахування з 07.07.2011, а висновком МСЕК від 13 березня 2014 року йому встановлено 40 % стійкої втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково.

25.08.2011 Шахтою «Степова» ДП «Львіввугілля» позивачу було видано довідку про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку страхових виплат № 7-4/1434, відповідно до якої місяцями розрахункового періоду 1990-1991 року є: листопад 1990 року, грудень 1990 року, січень 1991 року, лютий 1991 року, березень 1991 року, квітень 1991 року, тобто за 6 останніх місяців, що передують місяцю звільнення позивача з роботи. З даної довідки також слідує, що ОСОБА_1 заробітну плату за березень та квітень 1991 року нараховано не було.

Як слідує з матеріалів справи, перед звільненням позивача в розрахунковому періоді він відпрацював неповні календарні місяці, тому його середня заробітна плата була проведена до фактично відпрацьованого ним часу і становить, крім іншого, в березні 1991 року - 29 робочих днів чергова відпустка, коефіцієнт заробітної плати - 0,0000, даний місяць був виключений відповідачем з розрахункового періоду згідно п. 4 Постанови КМУ № 1266 від 26.09.2001; в квітні 1991 року - 479,70 грн. (479,70 грн.: 21 день*21 дні) в тому числі 22 робочих дні відсутній без поважних причин, коефіцієнт заробітної плати - 0,0000.

На підставі вищевказаної довідки постановою Відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01 вересня 2011 року позивачу призначено страхові виплати, при цьому середньомісячну заробітну плату перед настанням страхового випадку враховано як 1874,69 грн.

Зміст спірних правовідносин становить те, що позивач, не погоджується з розміром середньомісячної заробітної плати, взятої для розрахунку його щомісячної страхової виплати, оскільки, на його думку, при 20-ти робочих днях у листопаді 1990 року йому вказали у довідці за цей місяць зарплату в розмірі 168,55 грн., лише за фактично відпрацьованих 10 днів, без урахування 13-ти календарних або 10-ти робочих днів протягом яких він був в цьому місяці у черговій, оплачуваній відпустці. В грудні 1990 року з 21-го робочого дня йому вказали заробітну плату в розмірі 216,88 грн., лише за 16 робочих днів, а 5 робочих днів, протягом яких у позивача була тимчасова непрацездатність (лікарняний лист) заробітну плату не вказали. В березні 1991 року з 20-ти робочих днів йому взагалі не вказали в довідці заробітну плату, хоча позивач весь місяць знаходився в черговій, оплачуваній відпустці і йому було виплачено 401,56 грн. відпускних, про що зазначено на звороті вказаної довідки. Крім того вказує, що в довідку включений і квітень 1991 року з розміром заробітної плати в 0,00 грн., хоча позивач був відсутній на роботі у вказаному місяці з поважних причин, оскільки з 13.03.1991 по 04.05.1991 реалізував своє право у всеукраїнському страйку. Також вважає, що для обчислення середнього заробітку позивача, відповідач повинен був брати до уваги його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, з якою пов`язане ушкодження здоров`я.

У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР, в редакції, чинній станом на 07.07.2011 (на день встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) законодавство України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування складається з цих Основ та прийнятих відповідно до них законів, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-XIV, в редакції чинній станом на 07.07.2011 (на день встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) (далі Закон № 1105-XIV) визначено, що цей Закон відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Статтею 4 Закону № 1105-XIV встановлено, що законодавство про страхування від нещасного випадку складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про охорону праці» та інших нормативно-правових актів.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством про страхування від нещасного випадку, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 № 2694-XII, в редакції чинній станом на 07.07.2011 (на день встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до п.3.6.1 Постанови Правління Фонду від 27.04.2007 року № 24 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат» щомісячна страхова виплата визначається як частка від середньомісячної заробітної плати потерпілого перед настанням страхового випадку, яка виплачується відповідно до ступеня втрати професійної працездатності.

Так, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що для обчислення його середнього заробітку, який брався для визначення розміру належних позивачу страхових виплат, відповідач повинен був брати в розрахунок його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням роботи, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а не за 6 місяців, посилаючись при цьому на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що правове регулювання страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання за своїм завданням та сферою дії є дещо відмінним від правового регулювання цивільно-правових відносин у цілому.

Це підтверджується тим, що згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 34 Закону № 1105-XIV установлено, що сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Водночас, відповідно до частини першої статті 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

За таких обставин суд доходить висновку, що до виниклих правовідносин слід застосувати норми статті 34 Закону № 1105-XIV як спеціального, без субсидіарного (додаткового) застосування правила, наведеного в абзаці другому частини першої статті 1197 ЦК.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена постановою КАС ВС від 22.05.2018 у справі № 180/500/13-а, а також колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 25 листопада 2014 року у справі № 21-503а14, які суд враховує в силу вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Водночас, суд зауважує, що відповідно до ч. 10 ст. 34 Закону № 1105-XIV середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв`язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, на дату встановлення позивачу вперше стійкої втрати професійної працездатності діяв Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266, в редакції постанови Кабінету міністрів України № 1332 від 08.12.2009 (далі Порядок №1266).

Згідно з п. 4 вищевказаного Порядку розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особу знято з обліку у державного реєстратора як суб`єкта підприємницької діяльності, припинення адвокатської, нотаріальної, творчої або іншої діяльності, закінчення проходження служби; для страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров`я у зв`язку з раніше отриманим ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання - період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням тимчасової непрацездатності).

Відповідно до п. 12 Порядку №1266 у разі коли на дату встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності минуло більше року з дня настання страхового випадку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з розміру заробітної плати перед настанням нещасного випадку на виробництві або перед звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що провадиться робочим органом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Отже, суд зазначає, що у разі коли на дату встановлення медико-соціальною експертною комісією ступеня втрати застрахованою особою професійної працездатності минуло більше року, для визначення розміру середньомісячного заробітку, з якого обчислюється страхова виплата, необхідно брати в розрахунок останні 6 календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок, або ж останні 6 календарних місяців, що передують місяцю звільненням з роботи (переходом на іншу роботу), з якою пов`язане професійне захворювання, з урахуванням її коригування, що провадиться робочим органом виконавчої дирекції.

Так, судом встановлено, що 30.06.2011 комісією з розслідування хронічного професійного захворювання складено акт з розслідування хронічного професійного захворювання, згідно з яким професія, яка призвела до професійного захворювання - підземний електрослюсар.

Як вже зазначалося, 16.08.2011 Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК вперше позивачу встановлено з 07.07.2011 безтерміново 25% втрати професійної працездатності.

При цьому, згідно з записами у трудовій книжці, позивач прийнятий на шахту-№ 10 «Великомостівська» (на даний час шахта «Степова» ДП «Львівугілля») 03.08.1987 підземним електрослюсарем п`ятого розряду з повним робочим днем в шахті. У відповідності до наказу № 109 к від 06.06.1991 року був звільнений з роботи з 04.05.1991 по ст. 38 КЗпП України за ініціативою працівника.

Отже, з аналізу встановлених обставин справи та наведеної практики Верховного Суду України, суд дійшов переконання, що в даному випадку відповідачем вірно взято до уваги саме листопад 1990 року, грудень 1990 року, січень 1991 року, лютий 1991 року, березень 1991 року, квітень 1991 року, тобто 6 останніх календарних місяців перед звільненням з роботи ОСОБА_1 , з якою пов`язане його професійне захворювання.

Разом з тим, згідно з п. 22 Порядку №1266 довідка про середню заробітну плату видається роботодавцем за вимогою застрахованої особи або робочих органів виконавчих дирекцій Фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на підставі платіжних відомостей та інших документів про нараховану заробітну плату.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідачем при визначенні позивачу розміру відшкодування шкоди правомірно взято до уваги довідку роботодавця № 7-4/1434 від 25.08.2011 про заробітну плату ОСОБА_1 за останні шість календарних місяців перед звільненням з роботи. При цьому він не був вправі таку аналізувати чи з`ясовувати інші обставини, про які у довідці не йдеться.

Відтак, суд відхиляє доводи позивача про те, що для обчислення його середнього заробітку, який брався для визначення розміру належних позивачу страхових виплат, відповідач повинен був брати в розрахунок його заробіток за останні 12 календарних місяців перед припиненням ним роботи згідно з положеннями ЦК України.

Щодо доводів позивача про те, що при визначені йому розміру відшкодування шкоди відповідач брав до уваги довідку № 7-4/1434 від 25.08.2011, при цьому: при 20-ти робочих днях у листопаді 1990 року йому вказали у довідці за цей місяць зарплату в розмірі 168,55 грн., лише за фактично відпрацьованих 10 днів, без урахування 13-ти календарних або 10-ти робочих днів протягом яких він був в цьому місяці у черговій, оплачуваній відпустці; в грудні 1990 року з 21-го робочого дня йому вказали заробітну плату в розмірі 216,88 грн., лише за 16 робочих днів, а 5 робочих днів, протягом яких у позивача була тимчасова непрацездатність (лікарняний лист) заробітну плату не вказали; в березні 1991 року з 20-ти робочих днів йому взагалі не вказали в довідці заробітну плату, хоч позивач весь місяць знаходився в черговій, оплачуваній відпустці і йому було виплачено 401,56 грн. відпускних, про що зазначено на звороті вказаної довідки; в довідку включений квітень 1991 року з розміром заробітної плати в 0,00 грн., хоча позивач був відсутній на роботі у вказаному місяці з поважних причин, оскільки з 13.03.1991 по 04.05.1991 реалізував своє право у всеукраїнському страйку суд зазначає таке.

Відповідно до абз. 5 п. 4 Порядку №1266 місяці розрахункового періоду (з першого до першого числа), в яких застрахована особа не працювала з поважних причин (тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком), виключаються з розрахункового періоду.

Відтак, відповідачем правомірно виключено з розрахункового періоду березень 1991 року, а також інші дні, протягом яких позивач перебував в черговій, оплачуваній відпустці та протягом яких у позивача була тимчасова непрацездатність.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.07.2017, якою залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2015 року у справі № 459/3800/14-ц в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання довідки про середню заробітну плату неправомірною та зобов`язання видати належно оформлену довідку, встановлено, що участь позивача у страйку не є поважною причиною відсутності працівника на роботі, а тому правових підстав для виключення з розрахункового періоду квітня місяця 1991 року, як просить позивач, немає. В решті, по формі та змісту довідка про середню заробітну плату, видана позивачеві ВП ДП «Львіввугілля» шахта «Степова», відповідає вимогам Порядку №1266, а тому, як правильно вирішив суд першої інстанції, підстав для висновку про її незаконність та про зобов`язання відповідача видати належно оформлену довідку немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС - України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2015 року у справі № 459/3800/14-ц та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 12.07.2017 набрали законної сили, а тому, в силу вимог вказаної вище правової норми доказуванню не підлягають.

Відтак, судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що довідка № 7-4/1434 від 25.08.2011 про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 для розрахунку страхових виплат, є правомірною та відповідає вимогам Порядку №1266.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що виносячи постанову від 01 вересня 2011 року «Про призначення позивачу щомісячної страхової виплати» відповідач діяв правомірно, з врахуванням наданої йому довідки № 7-4/1434 від 25.08.2011 та Порядку №1266, а тому розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 , з якого обчислюється спірна страхова виплата визначений правильно. Відтак, підстав для стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 недоплачених сум немає.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 16.05.2022.

Суддя Братичак Уляна Володимирівна