Справа № 120/2475/22-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 травня 2022 р. Справа № 120/2475/22-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю дій департаменту соціальної політики, що полягають у припиненні виплати допомоги при народженні дитини.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 01.03.2022 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву.

Представником відповідача надано відзив на адміністративний позов, яким заперечує щодо заявлених позовних вимог. Зазначає, що на підставі складеного акту обстеження умов проживання від 16.10.2019 року, управлінням складено подання № 139765 від 23.10.2019 року про припинення державної соціальної допомоги з листопада 2019 року. Підставами для припинення виплати такої допомоги стало невідоме для управління місцезнаходження матері та дитини, при цьому, органи соціального захисту населення позбавленні права на отримання будь-якої інформації про місце перебування дитини та належного її утримання.

Окремо наголошує на строках звернення до суду, які позивачем було пропущено.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2

12.07.2019 року позивач звернулась із заявою про призначення соціальної допомоги при народженні дитини.

Після призначення соціальної допомоги на виконання вимог п. 13 Постанови КМУ № 1751, управлінням здійснено контроль за цільовим використанням державної допомоги.

16.10.2019 року складено акт умов проживання, згідно якого встановлено, що у зв`язку з невідомим місцезнаходженням матері та дитини, органи соціального захисту населення позбавленні права на отримання будь-якої інформації про місце перебування дитини та її належного утримання.

Управлінням складено подання № 139765 від 23.10.2019 року про припинення державної соціальної допомоги з листопада 2019 року.

Як зазначає відповідача, листом № 08-00-008-55074 від 01.11.2019 року у зв`язку з неможливістю проведення обстеження цільового використання коштів допомоги при народженні дитини, позивача повідомлено про припинення виплати допомоги.

В подальшому, 19.08.2021 року позивач звернулась до управління з приводу припинення виплат соціальної допомоги при народженні дитини.

На прийомі, спеціалістом управління роз`яснено позивачу, що з підстав зазначених у акті обстеження умов проживання від 16.10.2019 року, встановлено, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, тому відповідно до п. 13 Постанови КМУ № 1751 виплата соціальної допомоги припинена.

Також, на письмове звернення позивача, листом від 28.08.2021 року № 0-08-117554, управління відмовило у продовженні виплати соціальної допомоги при народженні дитини. З підстав того, що позивач протягом 12 місяців після припинення вказаної допомоги не звернулась до управління із заявою про відновлення виплати.

Не погоджуючись з такими діями управління, позивач звернулась в суд з цим адміністративним позовом.

Надаючи оцінку твердженням відповідача стосовно пропущеного строку звернення до суду слід наголосити на наступному.

Як стверджує представник відповідача, що на підставі подання № 139765 від 23.10.2019 року позивачу припинено виплату допомоги при народженні дитини.

Також зазначено, що листом від 01.11.2019 року позивача повідомлено про припинення виплати допомоги. Крім того, додатково управлінням вчинялися усі можливі засоби для зв`язку із позивачем.

Натомість, позивач зазначає, що лист про припинення допомоги на її адресу не приходив.

Оцінюючи твердження сторін, суд вдається до дослідження наданих доказів.

Так, з наявних матеріалі справи, судом встановлено, що відомості щодо листа за поштовим трек номером 531 в базі даних Укрпошти відсутні.

Також відповідачем окрім зазначеного твердження про направлення листа від 01.11.2019 року на адресу позивача, належних доказів такого направлення надано не було.

Отже, із зазначеного слідує, що позивача належним чином про припинення соціальної допомоги при народженні дитини повідомлено не було.

Таким чином, позивач, без відповідного повідомлення з боку органу соціального захисту, не міг передбачати того, що допомога, яка належить її дитині буде припинена. Також слід звернути увагу, що позивач в межах строку, що має виплачуватись така соціальна допомога звернулась до управління про поновлення виплати.

Частиною 2 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду в цій справі.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

На підставі статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 3 Закону одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону, допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами ст. 11 Закону, допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки.

Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 1 від 27 грудня 2001 року № 1751.

Суд зазначає, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам чи опікунам.

Так, відповідно до "Порядку призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми" № 1751 від 27.12.2001 року, а саме пунктом 13 передбачено, що виплата допомоги припиняється, зокрема в разі нецільового використання коштів.

Разом з тим, законодавцем не закріплено визначення самого поняття "цільового використання коштів".

Отже, у даному випадку фахівець із соціальної роботи має чітко прослідкувати та встановити дійсне не цільове використання коштів батьками дитини.

При цьому, із складеного акту обстеження умов проживання дитини, спеціалістом в графі "висновок" зазначено, що в ході обстеження встановлено, що "мати з дитиною перебувають в чоловіка за кордоном. Час повернення до Вінниці не уточнюється".

Із висновку складеного спеціалістом управління, суд лише констатує, що позивач із сином виїжджала за кордон до батька дитини та на час проведення перевірки управлінням не знаходилась в дома.

Також, суд не знаходить встановлених та доведених фактів управлінням, що позивач здійснювала нецільове використання коштів соціальної допомоги при народженні дитини.

У даному випадку не отримання одним з батьків дитини належної цій дитині допомоги при народженні, призводить до порушення інтересів цієї дитини.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 591/610/16-а зроблено висновок, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку неможливість своєчасного звернення матір`ю дитини до органу, який здійснює виплату допомоги при народженні дитини через не обізнаність дійсних причин припинення щодо виплати такої допомоги, призводить до порушення інтересів дитини.

Тому, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що відповідачем не було доведено факт нецільового використання коштів матір`ю дитини, а також не зафіксовано такого факту в акті від 16.10.2019 року, суд дійшов висновку про визнання протиправними дій департаменту соціальної політики щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

В результаті чого позовні вимоги зобов`язального характеру теж підлягають задоволенню.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно з Рішенням ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із системного аналізу вищезазначеного, з урахуванням з`ясованих на час розгляду справи обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Крім того, в матеріалах справи міститься квитанція, згідно якої сплачено 1984,80 грн. Однак, відповідно до Закону України "Про судовий збір" та Кодексу адміністративного судочинства, враховуючи, що заявлені позовні вимоги є похідними, належним до сплати є судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, у зв`язку з тим, що позивачем при зверненні до суду було надміру сплачено судовий збір тобто, як за дві окремі позовні вимоги тому, судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. належить стягнути на її користь з департаменту соціальної політики Вінницької міської ради.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) до департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (вул. Соборна, 50, м. Вінниця, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати департамент соціальної політики Вінницької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачені суми допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесенні витрати зі сплати судового збору у розмірі 992, 40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович