Справа № 420/23274/21
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС України в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду знаходиться справа за адміністративним позовом (а.с.51-56) ОСОБА_1 Головного управління ДПС України в Одеській області (далі ГУ ДПС), в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 35588,74грн.

Позивач зазначив, що про оскаржувану вимогу дізнався 12.11.2021 року від державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у зв`язку з блокуванням банківських рахунків, та одразу звернувся до ГУ ДПС з заявою, в якій повідомив про те, що з 2001 року не здійснює господарську діяльність, а також отримав копію оскаржуваної вимоги від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У.

Позивач вважає протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У та такою, що підлягає скасуванню, оскільки господарську діяльність не здійснює з 2001 року, як суб`єкт господарювання не зареєстрований.

Позивач вказує, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік единого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон України №2464-VІ).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Отже він не є платником единого внеску.

Позивач просить врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 01.07.2020 року по справі №260/81/19, що суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має значення як для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності "за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01.07.2004 року набрав чинності Закон №755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, та відповідно до ч.1 ст.42 якого для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання відповідні документи. Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

03.03.2011 року набрав чинності Закон № 2390-VІ, яким було внесено зміни до Закону №755-IV, та пунктами 2-4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VІ на час прийняття Закону було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Позивач вказує, що він не звертався до державного реєстратора за місцем проживання, реєстраційну картку на проведення державної реєстрації ФОП, копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників, документ на підтвердження сплати реєстраційного збору, не надавав, з 2001 року не здійснював господарської діяльності.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, сформованого 12.11.2021 року, записів в Реєстрі стосовно позивача не знайдено.

25.04.2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року №1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру». Пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» якого №755-ІV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР.

До того ж Законом №1155-УІІ виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-УІ.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №260/81/19 дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в ОСОБА1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-ІУ, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Позивач стверджує, що, враховуючи висновки ВПВС, вимога ГУ ДПС від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У, якою його зобов`язано сплатити заборгованість з єдиного внеску в сумі 35 588,74 грн, є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 24.11.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження по справі відкрите, вирішено справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувані докази у відповідача.

Ухвалою суду від 24.11.2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 24.01.2022 року вирішено розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами суду від 14.04.2022 року, які занесені до протоколу судового засідання, відмовлено представнику ГУ ДПС у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі, залучений лист відповідача щодо виконання ухвали суду про витребування доказів, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою від 28.04.2022 року вирішено продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник відповідача подав відзив на позов, у якому непогодився з доводами позивача та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник навів правові норми ПКУ, Закону України «Про збір та облік единого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та зазначив, що згідно реєстраційних даних ІС «Податковий блок» ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на податковому обліку в ДПІ у Суворовському районі ГУ ДПС згідно обраного виду «Роздрібна торгівля з лотків та на ринках». Дата проведення державної реєстрації 27.05.1999 року №, орган державної реєстрації - Долинська гімназія - філія комунального закладу «Василівський ліцей «Сузір`я» Василівської міської ради Запорізької області.

Позивач стверджує, що не займається підприємницькою діяльністю 2001 року, однак відповідні зміни до ЄДР не вносив, інформацію, документи, що підтверджують державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, відомості щодо зняття з обліку платника єдиного внеску в органах Пенсійного фонду чи інші данні з ЄДР про припинення підприємницької діяльності до контролюючого органу не надсилав, а відповідна заява до державного реєстратора не подавалася, що підтверджується відомостями з ЄДРПОУ.

Окрім того, ОСОБА_1 подав податкову декларацію ОСОБА_1 за 2016 рік, що спростовує його твердження про припинення підприємницької діяльності.

Оскільки з 01.01.2017 до ст.7 Закону №2464 було внесено зміни, відповідно до яких самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стало обов`язком ФОП. Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464 що єдиний внесок встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно даних інтегрованої картки платника КБК 71040000 «Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» по ОСОБА_1 рахується заборгованість починаючи з 2017 року в сумі 35588,74 гривень , а саме: 2017 рік- 8448,00 грн; 2018 рік- 9828,72 грн; 2019 рік-11016,72 грн; 2020 рік- 6295,30 грн.

На підставі вищевикладеного ФОП ОСОБА_1 в автоматичному режимі нараховано єдиний внесок у загальному розмірі 35588,74 гривень.

На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-26049-51 від 13.11.2021 року зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 35588,74 гривень, відповідно до вимог чинного законодавства, яка направлена позивачу, однак повернута до контролюючого органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464 є недоїмкою.

Державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятцх осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Представник відповідача стверджує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 35588,74грн є законною, винесеною згідно із вимогами чинного законодавства.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вважає неспроможним посилання представника відповідача на те, що він відповідні зміни до ЄДР не вносив, інформацію, документи, що підтверджують державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, відомості щодо зняття з обліку платника єдиного внеску в органах Пенсійного фонду чи інші дані з ЄДР про припинення підприємницької діяльності до контролюючого органу не надсилав.

Позивач ще раз звернув увагу на правовий висновок ВПВС про те, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд (п.79 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року).

Крім того, зміни до ст.7 Закону №2464, на які посилається відповідач, не створюють для позивача, який не має статусу ФОП, жодних юридичних наслідків, а тому нарахування позивачу спірної заборгованості зі сплати ЄСВ з 01.01.2017 року - є протиправною.

Позивач у період, за який йому було нараховано оскаржувану заборгованість, підприємницької діяльності не здійснював, протилежного відповідачем не доведено.

До уваги не може бути прийнято надання відповідачем в спростування викладених у позові обставин щодо припинення підприємницької діяльності позивача надав податкової декларації ОСОБА_1 за 2016 рік.

Позивач стверджує, що ним такої декларації до контролюючого органу не подавалось.

Надана відповідачем декларація не містить підпису позивача, а побатькові декларанта зазначено як « ОСОБА_2 », а не « ОСОБА_3 ». З декларації вбачається відсутність будь-якого доходу та бази нарахування податків і зборів, надана відповідачем декларація не містить інформації про статус ФОП у позивача, навпаки, в ній зазначено «Фізична особа - платник податку».

З наданої Відповідачем декларації вбачається дата її подання до контролюючого органу, а саме-23.02.2017 року.

Відповідно до п.2 Розділу І Порядку функціонування Електронного кабінету, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14.07.2017 року №637, цим Порядком визначаються загальні засади функціонування інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний кабінет», процедури ідентифікації користувачів, взаємодії з платниками податків та державними органами через Електронний кабінет.

Враховуючи, що дію Електронного кабінету платника податків запроваджено Наказом Міністерства фінансів України №637 14.07.2017 року, а декларація була нібито подана позивачем без особистого підпису 23.02.2017 року, тобто за півроку до прийняття такого Наказу, позивач не міг її подати за допомогою ЕЦП.

Таким чином, надана відповідачем декларація, зі змісту якої вбачається лише неотримання доходу особою, яка її подала в 2016 році, є неналежним та недопустимим доказом, а тому не може братись судом до уваги.

На виконання ухвали суду від 22.02.2022 року щодо надання до суду оригіналу податкової декларації ОСОБА_1 за 2016 рік, ГУ ДПС повідомив, що Згідно ІС «Податковий блок» декларація про майновий стан і доходи за 2016 рік ОСОБА_1 має позначку «Введено інспектором», тобто дана декларація, що має реєстраційний №0 від 23.02.2017 року подана на паперовому носії. Однак у зв`язку з численною реорганізацією підрозділів податків і зборівз фізичних осібГУ ДПСв Одеськівй області, оригінал зазначеної декларації в ГУ ДПС відсутній.

Дослідивши заяви по суті учасників справи та надані ними докази суд дійшов висновку задоволення позову.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закону України №2464-VІ згідно з преамбулою до вказаного Закону.

Статтею 14 Закону встановлені обов`язки органів доходів і зборів, які зобов`язані, зокрема, здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до ст.4 Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. База нарахування єдиного внеску визначається у відповідності до ст.7 Закону України № 2464-VІ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону (із змінами, внесеними згідно із Законами №1774- VІІІ від 06.12.2016 року, №2148-VІІІ від 03.10.2017 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), п.5 та 5-1, ч.1 ст4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно ч.4 ст.25 Закону України №2464-VІ, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному ст.42 ПКУ.

Відповідачем сформована податкова вимога від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 35588,74грн, оскільки згідно даних інтегрованої картки платника КБК 71040000 «Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» по ОСОБА_1 рахується заборгованість починаючи з 2017 року в сумі 35588,74 гривень, а саме: 2017 рік- 8448,00 грн; 2018 рік - 9828,72 грн; 2019 рік-11016,72 грн; 2020 рік - 6295,30 грн.

Таким чином, вказана заборгованість виникла в результаті нарахування відповідачем ГУ ДПС позивачу ОСОБА_1 - ЄСВ як фізичній особі підприємцю.

Проте відповідачем ГУ ДПС не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю та зареєстрований як ФОП. Відповідачем не спростовано твердження відповідача, що він з 2001 року не здійснює підприємницьку діяльність та не зареєстрований як ФОП.

Крім того, відповідачем не спростовані доводи позивача з посиланням на правові висновки Верховного Суду, що визначальним для нарахування ЄСВ є реєстрація особи як ФОП.

Між тим, відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд за приписами ч.2 ст.242 КАС України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необхідним врахувати правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 01.07.2020 року по справі № 260/81/19, в якій спірним було питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2018 року відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. При цьому ОСОБА_1 набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №755-ІV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону. Отже, до предмета доказування в цій справі входить наявність можливості в осіб, які набули статусу суб`єктів підприємницької діяльності до набрання чинності Законом №755-ІV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах у разі неподання ними реєстраційної картки відповідно до вимог цього Закону.

У постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має значення як для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення, так і для формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому ВПВС вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.06.2019 року у справі №405/7/17, що з набранням чинності Законом №755 -ІV пов`язана лише державна реєстрація включення відомостей про ФОП, зареєстровану до 01 липня 2004 року, до ЄДР (ч.2 ст.18 цього Закону), у такому разі набуття фізичною особою статусу підприємця заново не реєструється.

Навівши аналіз правових норм Законів, що стосуються спірного питання, та внесених до них змін, ВПВС зазначила, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VІ та №1155-VІІ, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

При цьому застосовними в цій справі є висновки ЄСПЛ у справі "Серков проти України", оскільки принцип найбільш сприятливого тлумачення національного законодавства на користь платників податків так само може бути застосований до платників загальнообов`язкових внесків, у тому числі єдиного внеску.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що 03.06.2020 року набрав чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13.05.2020 року №592-IX, відповідно до положень якого розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами 1 та 2 п. 9-15 Закону №2464-VI (у редакції Закону №592-IX) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-IX з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592-IX, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755 -ІV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

З урахуванням викладеного та не надання відповідачем ГУ ДПС, якій є суб`єктом владних повноважень, належних та допустімих доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів суд дійшов висновку, що Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 35588,74 грн є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає, що з ГУ ДПС за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у сумі 908,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2,3,6,7,9,12,13, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС України в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044 ) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 13.11.2020 року №Ф-26049-51У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 35588,74грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 908,00 гривень.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва