Справа № 320/11498/21
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 року Київ № 320/11498/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області (далі відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та невиплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2021 роки у розмірі, визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2021 роки позивачу у розмірі 43 990, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач має право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та як учасник бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, проте відповідачем безпідставно відмовлено в нарахуванні та виплаті сум вказаної допомоги.

Відповідно до ухвали від 27.09.2021 судом відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

03.11.2021 від Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Управління просило суд відмовити в задоволенні позову.

Згідно з ухвалою від 17.05.2022 судом здійснено заміну первісного відповідача на належного Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради та у частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2017-2020 роки залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже предметом розгляду цієї справи в межах решти позовних вимог є бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та невиплати позивачеві разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Бориспільської міської ради.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.07.2017, позивач є учасником бойових дій.

Крім того, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.08.2019 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

У позовній заяві позивач стверджує, що йому як особі з інвалідністю ІІ групу разову грошову допомогу до 5 травня у 2021 році мали виплатити у розмірі 19 200, 00 грн., оскільки він уважає, що мінімальний розмір пенсії за віком у 2021 році складав 2400, 00 грн.

Разову грошову допомогу до 5 травня у 2021 році позивач отримав у меншому розмірі, проте конкретно в якому не вказав.

Зазначено було лише загальну недоотриману суму за 2019-2021 роки у розмірі 33 360, 00 грн. як особі з інвалідністю ІІ групи та 10 530, 00 грн. за 2017-2018 роки як учаснику бойових дій, що загалом на його думку становить 43 990, 00 грн. недоплати.

У липні 2021 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області із претензією-вимогою, в якій вимагав у семиденний термін з дня отримання цієї претензії-вимоги перерахувати на його банківський рахунок борг у розмірі 43 990, 00 грн. Зазначив про наявність у Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області усіх необхідних документів для розгляду цієї претензії-вимоги.

Зазначену претензію-вимогу позивачем було надіслано до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області засобами поштового зв`язку 31.07.2021, про що свідчать наявні письмові докази.

Позивачем під час розгляду справи до суду було подано, зокрема, лист Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 17.08.2021 за № 7/2050, зі змісту якого встановлено, що з питань щодо здійснення перерахунку та виплати грошової допомоги до 5 травня позивачеві необхідно звертатись до Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради.

Зі змісту відзиву на позовну заяву судом установлено та не заперечувалось учасниками справи, що у 2021 році позивачеві нараховано та виплачено грошову допомогу до 5 травня як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі 3906, 00 грн.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі меншому, ніж п`ять та вісім мінімальних пенсій за віком, позивач звернувся з позовом до суду.

Як зазначалось вище, предметом розгляду цієї справи в межах решти позовних вимог є бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку та невиплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходив із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як установлено судом, відповідно до поданих документів позивач належить до кількох категорій осіб, яким згідно із Законом України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належить виплата одноразової грошової допомоги до 5 травня, а саме як учаснику бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, та як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Позивач переконаний, що має одночасно отримувати разову грошову допомогу до 5 травня як учасник бойових дій та як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, у відповідних розмірах.

Проте такі твердження позивача є непереконливими, оскільки вони суперечать імперативній нормі статті 17-1 згаданого Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до абзацу 5 якої громадянам, які належать до кількох категорій осіб згідно із цим Законом, виплачується одна допомога у більшому розмірі.

Оскільки статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни передбачає більший розмір спірної допомоги на відміну від статусу учасника бойових дій, а також ураховуючи, що в частині позовних вимог за 2017-2020 роки позов було залишено без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду, де позивач обґрунтовував свої вимоги недоплатою йому як учаснику бойових дій спірної грошової допомоги у 2017-2018 роках, а решта позовних вимог містить обґрунтування щодо невиплати в повному обсязі грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік як особі з інвалідністю ІІ групи, то розгляду підлягає справа в межах наявного у позивача статусу особи з інвалідністю ІІ групи.

Як на підставу позову, окрім наявності за позивачем відповідного статусу, що дає йому право на отримання сум спірної допомоги у визначеному Законом розмірі, він посилався на наявність рішення у зразковій справі № 440/2722/20, розглянутої Верховним Судом.

Згідно із частиною третьою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Так, Верховним Судом розглянуто зразкову справу № 440/2722/20 за позовом особи до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20 визнано протиправною бездіяльність Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо нарахування та виплати особі щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та зобов`язано Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області нарахувати та виплатити особі недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 залишено без змін рішення Верховного Суду від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20.

Як убачається зі змісту рішення Верховного Суду від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20, це рішення суду є зразковим для справ, у яких предметом спору є оскарження дій (бездіяльності) органу, уповноваженого здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення за місцем проживання особи та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат) щодо нарахування і виплати разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році у розмірі, передбаченому статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Обставинами зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, є: (а) особа має статус особи з інвалідністю внаслідок війни, має право на пільги, передбачені статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; (б) відповідачем є орган, уповноважений здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат); (в) предметом спору є розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році. На інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, може впливати подальша зміна законодавства, що регулює ці правовідносини.

Судом установлено, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, на якого поширюються пільги, передбачені, у тому числі й статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач у липні 2021 року звернувся до Управління соціального захисту населення із претензією-вимогою про виплату разової грошової допомоги до 5 травня, зокрема серед іншого, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Отже, з огляду на встановлені обставини та предмет спору, ця адміністративна справа є типовою справою, оскільки відповідає ознакам зразкової справи № 440/2722/20.

Верховний Суд у постанові від 29.09.2020 у зразковій справі № 440/2722/20 зазначив, зокрема, що відносини з приводу соціального захисту ветеранів війни як особливої окремої категорії громадян врегульовані, насамперед, приписами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтею 13 якого встановлено пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 статтю 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було доповнено частиною четвертою такого змісту: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи десять мінімальних пенсій за віком; II групи вісім мінімальних пенсій за віком; III групи сім мінімальних пенсій за віком».

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» вказану норму статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в такій редакції: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 визнано неконституційними, зокрема, положення статті 67 розділу І, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, на момент нарахування і виплати у 2021 році позивачу одноразової грошової допомоги та на дату звернення позивача з заявою (претензією-вимогою) про перерахунок допомоги, діяла стаття 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю ІІ групи 8 мінімальних пенсій за віком.

Поряд із цим, законодавцем правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня були з 01.01.2015 також врегульовані пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України визначалося, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, Кабінету Міністрів України делеговано повноваження встановлювати, зокрема, розмір разової грошової допомоги до 5 травня.

Так, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 08.04.2021 № 325 «Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань», відповідно до додатку якої разова грошова допомога до 5 травня у 2021 році виплачується в таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни II групи - 3906 гривень.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 у справі № 1-247/2018(3393/18), визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону № 79-VIII, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу було доповнено, зокрема, пунктом 26, яким передбачено, що окремі положення ряду законів України, в тому числі й Закону № 3551-ХІІ, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказаними положеннями Закону № 3551-ХІІ передбачено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них (стаття 12), особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 13), учасникам війни (стаття 14), особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ (стаття 15), особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною (стаття 16).

За юридичною позицією Конституційного Суду України «встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ, підриває довіру до держави… Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту» (абзаци 2, 3 пункту 5 мотивувальної частини рішення від 18.12.2018 № 12-р/2018).

Конституційний Суд України звернув увагу, що предмет регулювання Кодексу, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 наголошував на тому, що «законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони» (абзаци 3, 4 підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, виходячи з того, що предмет регулювання Кодексу, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Конституційний Суд України дійшов також висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону № 3551-ХІІ, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 18.12.2018 № 12-р/2018 наголошував на тому, що «забезпечення державою соціального захисту осіб, які відповідно до обов`язку, покладеного на них частиною першою статті 65 Конституції України, захищали Вітчизну, суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України, та членів їхніх сімей згідно із частиною п`ятою статті 17 Конституції України в поєднанні із частиною першою цієї статті означає, що надання пільг, інших гарантій соціального захисту ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ, не має залежати від матеріального становища їхніх сімей та не повинне обумовлюватися відсутністю фінансових можливостей держави» (абзац 9 пункту 6 мотивувальної частини рішення).

Суд констатує, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, Верховний Суд констатував, що у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 у справі № 1-247/2018(3393/18) та визнанням таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, стаття 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» діяла та мала застосовуватись у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що з 27.02.2020 розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році підлягає нарахуванню і виплаті органом, уповноваженим здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення за місцем проживання особи та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат) у розмірі, визначеному статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи десять мінімальних пенсій за віком; II групи вісім мінімальних пенсій за віком; III групи сім мінімальних пенсій за віком».

За наведених обставин, Верховний Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

Аналогічна правова позиція має застосовуватись і до розміру разової грошової допомоги до 5 травня у 2021 році.

Щодо суми в розмірі 19 200, 00 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача, суд зазначає, що станом на січень 2021 року один розмір мінімальної пенсії за віком в розумінні вимог статті 7 Закону України від 15.12.2020 № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у взаємозв`язку з положеннями статті 28 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», складає 1769, 00 грн., а не 2400, 00 грн. як стверджував позивач у позові.

Відповідно, щорічна разова грошова допомога до 5 травня для осіб з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни в 2021 році у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком становить 14 152, 00 грн., а не 19 200, 00 грн., з яких позивачу виплачено, як установлено судом та не заперечується відповідачем, лише 3906, 00 грн.

Отже, недоплачена сума в 2021 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня позивачу, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, становить 10 246, 00 грн.

Суд констатує, що твердження позивача про те, що йому має бути виплачена також грошова допомога до 5 травня як учаснику бойових дій у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком не заслуговує на увагу та відхиляється судом з підстав, передбачених статтею 17-1 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до змісту якої громадянам, які належать до кількох категорій осіб згідно із цим Законом, виплачується одна допомога у більшому розмірі.

Отже заявлені вимоги позивача та їх обґрунтування в частині права позивача на виплату грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач має статус особи з інвалідністю ІІ групи, розмір разової грошової допомоги якому становить вісім мінімальних пенсій за віком, на відміну від статусу учасника бойових дій, розмір допомоги для якого становить п`ять мінімальних пенсій за віком.

Суд зазначає, що оскільки станом на час розгляду справи нормами чинного законодавства не встановлено, що Кабінет Міністрів України має визначати інші розміри виплати грошової допомоги, тобто положення статті 13 Закону № 3551-ХІІ діє в редакції Закону України від 25.12.1998 № 367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено розмір допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України доходить висновку про наявність в діях відповідача порушень вимог чинного законодавства щодо нездійснення перерахунку та невиплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі, визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, відповідно до пункту 4 прохальної частини позову в редакції від 11.10.2021 позивач просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2021 роки позивачу у розмірі 43 990, 00 грн., з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу вимог статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів тощо.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, суд уважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Решта позовних вимог у частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2017-2021 роки позивачу у розмірі 43 990, 00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки в частині позовних вимог за 2017-2020 роки позов залишено без розгляду, а визначена позивачем сума в розмірі 43 990, 00 грн. є необґрунтованою, не підтверджена жодними документальними доказами, а самостійно визначений позивачем розрахунок здійснений із застосуванням показника мінімальної пенсії за віком у 2021 році в розмірі, який не відповідає закону.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пунктів 9 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради щодо нездійснення перерахунку та невиплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни у розмірі, визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради (; місцезнаходження: 08302, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Головатого, буд. 4) здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.