Справа № 380/7008/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий-суддя в першій інстанції: Грень Н.М.

13 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7008/21 пров. № А/857/18408/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Бруновської Н.В.,

суддів: Матковської З.М., Хобор Р.Б.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 380/7008/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

27.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, та індексацію грошового забезпечення;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.07.2019р. по день фактичної виплати 24.03.2021р. терміном 628 днів, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), в розмірі 577 898, 16 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2021р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення.

Крім того, суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2019 року - 24 березня 2021 року в розмірі - 150 130 грн. 00 коп. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника штабу-першого заступника командира військової частини.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 21 червня 2019 року №282 позивач звільнений з військової служби в запас за п.п. «а» ( у зв`язку з закінченням строку контракту) відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» .

05.07.2019р. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №161 ОСОБА_1 виключений із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено, що на день звільнення з позивачем не проведено розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.08.2020р. у справі № 380/4516/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. - 28.02.2018р. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

17.11.2020р. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/8158/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019 р.

24.03.2021р. на виконання рішення судів у зазначених справах відповідач Військова частина НОМЕР_1 нарахував та виплатив позивачу суму в розмір - 83 625, 23 грн. індексації грошового забезпечення та 65 225, 40 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, перерахувавши зазначені суми на картковий рахунок останнього.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

В постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як видно з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день звільнення, а саме, не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення.

Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача не проведений при звільненні з військової служби з позивачем остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р.

З довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 від 26.12.2019р. №1876 видно, що розмір грошового забезпечення останнього за два місяці перед звільненням становить: у травні 2019 року - 28 088,22 грн., у червні 2019 року - 28 088,22 грн., а всього на загальну суму в розмірі - 56 176,44 грн.

Кількість календарних днів за травень, червень 2019р. становить 61 день.

Тобто, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає - 920, 93 грн (56 176,44/61=920,93).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 06.07.2019р. (наступний за звільненням) - 24.03.2021р. (включно) становить - 627 днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи складає 577 423, 11 грн. (920,93*627).

Однак, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

При вирішенні даного питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019р. у справі № 806/2473/18, істотність частки складає: 0,26 % (148 850,63 грн. заборгованість в частині невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки / 577423,11грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні*100%) .

Сума, яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості становить: 150 130 грн. (920 грн. 93 коп. середня заробітна плата за один день) * 0,26 % істотність частки * 627 днів затримки розрахунку при звільненні.)

Отже, в даній справі слід врахувати принцип співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 150 130 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач Військова частина НОМЕР_1 як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що визначені законами та Конституцією України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. в справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 р. у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №6-39цс11.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 380/7008/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 13.05.2022р.