Справа № 500/4056/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/4056/21 пров. № А/857/23362/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обслуговуючого кооперативу «Сади ветеранів АТО» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року (ухвалене головуючою-суддею Дерех Н.В., час ухвалення судового рішення 16 год 49 хв у м. Тернополі, час складання повного тексту судового рішення 22 листопада 2021 року) у справі за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до Тернопільської обласної державної адміністрації (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обслуговуючого кооперативу «Сади ветеранів АТО») про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року Тернопільська міська рада (далі Тернопільська міська рада, міська рада, орган місцевого самоврядування, позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації (далі Тернопільська ОДА, облдержадміністрація, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Тернопільської ОДА №636-од від 22.08.2018 «Про затвердження детального плану територій», а також визнати «Детальний план територій індивідуальних земельних ділянок садівницького поселення, що розташовані за межами м. Тернополя на території міської ради (автодорога Краковець-Львів-Тернопіль-Умань Н-02), загальною площею 84,3 га з майбутньою реконструкцією під поселення садибної забудови», затверджений спірним розпорядженням таким, що не відповідає та суперечить чинній містобудівній документації на місцевому рівні, а саме : Генеральному плану м. Тернополя, який затверджений рішенням Тернопільської міської ради №5/37/11 від 10.08.2010 «Про затвердження Генерального плану м. Тернополя» та плану зонування території міста, затвердженого рішенням міської ради №6/44/12 від 27.01.2014 «Про затвердження плану зонування території м. Тернополя».

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору було залучено обслуговуючий кооператив «Сади ветеранів АТО» (далі ОК «Сади ветеранів АТО», кооператив, третя особа).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване розпорядження. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник третьої особи Фльорків О.В. подав апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Генеральний план населеного пункту та детальний план територій (далі ДПТ) за межами населеного пункту є окремими та самостійними видами містобудівної документації на місцевому рівні, яка розробляється з метою планування відповідних територій на місцевому рівні та не пов`язані одна із одною і не перебувають у залежності одна від одної. Відтак, з урахуванням розташування території індивідуальних земельних ділянок садівницького поселення, загальною площею 84,3 га за межами м. Тернополя на території Тернопільської міської ради (автодорога Краковець-Львів-Тернопіль-Умань Н-02), в контексті положень статей 16, 17, 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI від 17.02.2011 (тут і надалі Закон №3038-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), саме ДПТ є основною містобудівною документацією щодо планування даної території, яка знаходиться за межами населеного пункту. Скаржник також вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо невідповідності назви ДПТ в частині назви автошляху реальній назві автодороги з покликанням на Перелік автомобільних доріг загального користування державного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №55 від 30.01.2019, оскільки такий затверджений після прийняття оспорюваного розпорядження. В частині висновків суду першої інстанції про недотримання ОДА вимог статті 21 Закону №3038-VI та Порядку проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №555 від 25.05.2011 (далі Порядок №555) скаржник зазначає, що наведеними нормами не встановлено вимоги щодо складання протоколу громадських слухань, натомість передбачено оформлення протоколу погоджувальної комісії у разі наявності пропозицій громадськості, рішення про врахування яких розробник та замовник не можуть прийняти самостійно. При цьому, Тернопільською ОДА на офіційному веб-сайті було розміщене інформаційне повідомлення про проведення громадського обговорення проекту ДПТ, яке містило усі необхідні та передбачені вказаним Порядком відомості. Проте, будь-яких пропозицій (зауважень) від громадськості, в тому числі від Тернопільської міської ради, щодо проекту ДПТ, в ході громадського обговорення не надходило, а тому не було необхідності створювати погоджувальну комісію та відповідно протокол її засідання, а також складати протокол громадських слухань. Також зазначає, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права врахував обставини, які встановлені рішенням суду, оскільки така справа є відмінною за суб`єктним складом у порівнянні з розглядуваним спором.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільська міська рада просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи. Від скаржника надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.

З урахуванням положень ч.2 ст.313 КАС України, колегія суду ухвалила проводити розгляд справи за відсутності представників сторін та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Тернопільській міській раді у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що розпорядженням голови Тернопільської ОДА №636-од від 22.08.2018 «Про затвердження ДПТ», було затверджено ДПТ індивідуальних земельних ділянок садівницького поселення, що розташовані за межами м. Тернополя на території міської ради (автодорога Краковець-Львів-Тернопіль-Умань Н-02), загальною площею 84,3 га з майбутньою реконструкцією під поселення садибної забудови.

Вважаючи оспорюване розпорядження протиправним, Тернопільська міська рада звернулася до адміністративного суду з вимогою про його скасування.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання протиправним та скасування оспорюваного розпорядження, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений у ДПТ земельний масив визначений як територія індивідуальних земельних ділянок садівницького поселення з будівництвом садових будинків, що свідчить про розбіжності у функціональному призначенні території у районі автомобільної дороги М-09 Тернопіль-Львів-Рава-Руська, зокрема, в Генеральному плані та ДПТ. Крім того, проектування в два етапи суперечить вказаній містобудівній документації, якими не передбачено два етапи. Суд також вказав, що назва містобудівної документації в частині назви автошляху не відповідає реальній назві автодороги відповідно до Переліку автомобільних доріг загального користування державного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №55 від 30.01.2019, а вказана площа 84,3 га не відповідає реальній наявній земельній ділянці розміром 84,0621 га. Оспорюване розпорядження видано без врахування вимог статті 21 Закону №3038-VI та Порядку №555 в частині проведення громадського обговорення. Суд також взяв до уваги встановлені судом обставини стосовно того, що спірний ДПТ не пройшов процедури, передбаченої статтею 21 Закону №3038-VI та Порядком №555, які відображені у судовому рішенні, ухваленого за результатами розгляду адміністративної справи №500/3368/20, яке набрало законної сили.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності врегульовано Законом №3038-VI, частиною першою статті 8 якого передбачено, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Згідно ч.2 ст.8 Закону №3038-VI, планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації (ч.3 ст.8 Закону №3038-VI).

Абзацом першим частини першої статті 16 Закону №3038-VI передбачено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Статтею 19 цього Закону визначено, що детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого ДПТ може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід`ємною частиною детального плану території.

ДПТ визначає : 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

ДПТ складається із графічних і текстових матеріалів.

Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження ДПТ визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Матеріали ДПТ не можуть містити інформацію з обмеженим доступом та бути обмеженими в доступі. Загальна доступність матеріалів ДПТ забезпечується відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення на веб-сайті органу місцевого самоврядування, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, у місцевих періодичних друкованих засобах масової інформації, у загальнодоступному місці у приміщенні органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.8 ст.19 Закону №3038-VI, ДПТ у межах населеного пункту розглядається і затверджується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання, а за відсутності затвердженого в установленому цим Законом порядку плану зонування території - відповідною сільською, селищною, міською радою.

ДПТ за межами населеного пункту розглядається і затверджується відповідною районною державною адміністрацією протягом 30 днів з дня його подання.

З наведеного видно, що для з`ясування повноважень щодо затвердження ДПТ слід керуватися положеннями ч.8 ст.19 Закону №3038-VI, яка розмежовує повноваження затверджувати ДПТ за критерієм знаходження території у межах населеного пункту або поза його межами.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.07.2021 по справі №1.380.2019.004556, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

З матеріалів справи видно, що ДПТ індивідуальних земельних ділянок садівницького поселення, що розташовані за межами м. Тернополя на території міської ради (автодорога Краковець-Львів-Тернопіль-Умань Н-02), загальною площею 84,3 га з майбутньою реконструкцією під поселення садибної забудови, затвердженого спірним розпорядженням, визначено, що такий має статус основного документу, яким визначаються:

-вихідні дані щодо розміщення окремих об`єктів містобудування, відведення т вилучення земельних ділянок, встановлення та зміни їх цільового призначення;

-визначення містобудівних умов та обмежень;

-проектування будинків і споруд різного призначення;

-проектування мереж і споруд інженерно-транспортної інфраструктури та інженерноп забезпечення території;

-проведення гідравлічних розрахунків інженерних мереж;

-проведення містобудівних розрахунків у разі інвестиційних намірів щодо забудови або зміни допустимого виду використання об`єкта нерухомого майна;

-розроблення схеми санітарного очищення і прибирання територій;

-розроблення проектів земельних відводів окремих земельних ділянок;

-розроблення проектів землеустрою щодо впорядкування території для потреб міста.

Колегія суддів зазначає, що саме ДПТ є основною містобудівною документацією щодо планування даної території, яка знаходиться за межами населеного пункту.

Крім того, важливими та вирішальними, на думку колегії суддів, є доводи скаржника з покликанням на те, що Генеральний план населеного пункту та ДПТ за межами населеного пункту є окремими та самостійними видами містобудівної документації на місцевому рівні, яка розробляється з метою планування відповідних територій на місцевому рівні та не пов`язані одна з одною і не перебувають у залежності одна від одної.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що планування територій на таких землях, зокрема, затвердження ДПТ належить до повноважень відповідної місцевої ради, навіть у тому разі, коли така територія розташовується за межами населеного пункту, є помилковими.

Колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду щодо розбіжностей у функціональному призначенні території в Генеральному плані м. Тернополя та ДПТ, а також проектування та будівництво в два етапи з майбутньою реконструкцією садівничого поселення під поселення садибної забудови, які стали підставою для скасування судом спірного розпорядження в частині функціонального використання території, визначеної ДПТ, оскільки такі не ґрунтуються на наведених вище положеннях закону та суперечать їм.

Крім того, колегія суддів враховує доводи скаржника, що Перелік автомобільних доріг загального користування державного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №55 від 30.01.2019, затверджений після прийняття оспорюваного розпорядження, а тому висновки суду щодо невідповідності назви ДПТ в частині назви автошляху реальній назві автодороги з покликанням на вказаний Перелік є безпідставними.

Щодо врахування громадських інтересів при розробленні проектів містобудівної документації, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 Закону №3038-VI, громадським слуханням підлягають розроблені в установленому порядку проекти містобудівної документації на місцевому рівні: генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій, детальні плани територій.

Затвердження на місцевому рівні містобудівної документації, зазначеної у частині першій цієї статті, без проведення громадських слухань щодо проектів такої документації забороняється.

Сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи зобов`язані забезпечити: 1) оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації на місцевому рівні з прогнозованими правовими, економічними та екологічними наслідками; 2) оприлюднення проектів містобудівної документації на місцевому рівні та доступ до цієї інформації громадськості; 3) реєстрацію, розгляд та узагальнення пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні (у разі її утворення); 4) узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками містобудівної документації на місцевому рівні через погоджувальну комісію; 5) оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні.

Пропозиції громадськості мають бути обґрунтовані в межах відповідних законодавчих та нормативно-правових актів, будівельних норм, державних стандартів і правил та надаватися у строки, визначені для проведення процедури громадських слухань.

Порядок проведення громадських слухань визначає Кабінет Міністрів України.

Механізм проведення громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проектів містобудівної документації на місцевому рівні: генеральних планів населених пунктів, планів зонування та детальних планів територій врегульовано Порядком №555.

За змістом ч.8 ст.21 Закону України №3038-VI та п.15 Порядку №555, у разі неспроможності погоджувальної комісії врегулювати спірні питання між сторонами остаточне рішення приймає відповідний орган місцевого самоврядування. Урегульовані погоджувальною комісією спірні питання між сторонами або прийняті відповідним органом місцевого самоврядування рішення є підставою для внесення змін до проекту відповідної документації.

Тобто, врахування громадських інтересів при розробленні проектів містобудівної документації є результатом двостороннього процесу. За відсутності факту реалізації громадськістю свого права на подання пропозицій до містобудівної документації у передбаченому законом порядку, у органу місцевого самоврядування відсутній обов`язок їх розгляду та, відповідно, врахування.

При цьому, обов`язок органу місцевого самоврядування щодо узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками містобудівної документації на місцевому рівні через погоджувальну комісію прямо визначено законодавством.

Частиною восьмою статті 21 Закону №3038-VI визначено, що до складу погоджувальної комісії входять : 1) посадові особи відповідного органу місцевого самоврядування; 2) представники органу земельних ресурсів, природоохоронного і санітарно-епідеміологічного органу, органу містобудування та архітектури, охорони культурної спадщини та інших органів; 3)представники професійних об`єднань та спілок, архітектори, науковці; 4) уповноважені представники громадськості, які обираються під час громадських слухань. Кількість представників громадськості має становити не менше 50 відсотків і не більше 70 відсотків загальної чисельності комісії.

Головою погоджувальної комісії є посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування.

Погоджувальна комісія протягом двох тижнів після її створення розглядає спірні питання, зафіксовані у протоколі громадських слухань, та ухвалює рішення про врахування або мотивоване відхилення цих пропозицій (зауважень).

Засідання погоджувальної комісії є правомочним, якщо у ньому взяли участь не менше двох третин її членів (з них не менше половини представників громадськості).

Рішення погоджувальної комісії приймається більшістю присутніх членів та оформлюється відповідним протоколом.

У разі неспроможності погоджувальної комісії врегулювати спірні питання між сторонами остаточне рішення приймає відповідний орган місцевого самоврядування. Урегульовані погоджувальною комісією спірні питання між сторонами або прийняті відповідним органом місцевого самоврядування рішення є підставою для внесення змін до проекту відповідної документації.

Колегія суддів звертає увагу, що на сайті Тернопільської ОДА розміщено інформаційне повідомлення про проведення громадського обговорення проекту спірного ДПТ.

Проте, будь-яких пропозицій (зауважень) від громадськості, в тому числі від Тернопільської міської ради, щодо проекту ДПТ, в ході його громадського обговорення не надходило.

Саме тому не було необхідності створювати погоджувальну комісію та, відповідно, оформляти протокол її засідання, а також складати протокол громадських слухань.

Отже, Тернопільська ОДА, як замовник розроблення детальних планів у відповідності до абз.7 ч.7 ст.21 Закону №3038-VI мала підстави для прийняття остаточного рішення без відповідного рішення погоджувальної комісії.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що оспорюване розпорядження видане без врахування вимог ст.21 Закону №3038-VI та Порядку №555, з порушенням встановленої законом процедури громадського обговорення проекту містобудівної документації на місцевому рівні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Окрім того, скаржником подано клопотання про розподіл судових витрат та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених третьою особою у суді апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.2 ст.139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Відповідно до ч.11 ст.139 КАС України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Виходячи з наведеного, право на відшкодування судових витрат понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для тієї сторони у справі, на боці якої виступала ця третя особа.

При цьому, вказані норми передбачають відшкодування відповідачу - суб`єкту владних повноважень документально підтверджених витрат, пов`язаних лише із залученням свідків та проведенням судових експертиз та не передбачає відшкодування інших судових витрат при ухваленні рішення на користь такого суб`єкта.

Оскільки, третя особа виступала на стороні відповідача, який є суб`єктом владних повноважень і заперечувала позовні вимоги, то судові витрати третьої особи не підлягають відшкодуванню на її користь, якби не підлягали відшкодуванню судові витрати понесені відповідачем, незалежно від того як суд вирішив адміністративний позов.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.02.2022 по справі №420/14069/20.

Аналогічно, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

У даному випадку ОК «Сади ветеранів АТО» судом було залучено у справу як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у ході розгляду справи останній заперечував проти задоволення позовних вимог та підтримував позицію відповідача - Тернопільської ОДА, яка є суб`єктом владних повноважень, а тому при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат кооперативу підлягають застосуванню положення ч.2 ст.134, ч.2, 3 ст.139 КАС України, які, як вже вказувалося вище, передбачають відшкодування відповідачу - суб`єкту владних повноважень документально підтверджених витрат, пов`язаних лише із залученням свідків та проведенням судових експертиз та не передбачають стягнення в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору та відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обслуговуючого кооперативу «Сади ветеранів АТО» задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року по справі №500/4056/21 скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Тернопільській міській раді у задоволенні позовних вимог до Тернопільської обласної державної адміністрації (за участі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Обслуговуючого кооперативу «Сади ветеранів АТО») про визнання протиправним та скасування рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 17.05.2022