Справа № 320/10482/20
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022 року м.Київ № 320/10482/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЗП "НАФТОГАЗ-НАФТОПРОДУКТ" до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЗП "НАФТОГАЗ-НАФТОПРОДУКТ" з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.05.2020 № .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем прийнято рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пенсі за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі Закону України від 08.07.2010 № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464), а саме за несплату єдиного внеску, однак на думку позивача вказане рішення є протиправним та підглядає скасуванню, оскільки за періоди, за які було прийнято рішення вже приймалось контролюючим органом. Вважає, що відповідач взяв за основу спірного рішення періоди нарахування, які були раніше включенні в інші рішення, які приймались щодо позивача.

Відповідач до суду направив відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні даного позову. Вказує, що податкова мала усі законні підстави та повноваження для прийняття спірного рішення, оскільки прийнято на вимогу рішення ДФС України про результати розгляду скарги позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЗП "НАФТОГАЗ-НАФТОПРОДУКТ" має статус юридичної особи (дата запису 15.03.2010 за № 1 067 102 0000 015145).

13.05.2020 контролюючим органом було прийнято рішення № про рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пенсі за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі Закону № 2464, а саме за несплату єдиного внеску у вигляді штрафу 10% за період з 21.12.2012 до 31.12.2014 у розмірі 11 313,01 грн, штрафу 20% за період з 01.01.2015 по 20.07.2018 у розмірі 49 720,02 грн та нараховано пеню 0,1 % суми недоїмки у розмірі 110 811,85 грн.

Не погоджуючись з діями податкового органу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі ПК України).

Спірні відносини також регулюються Законом № 2464, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку га на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст.1 Закону № 2464 недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Пуктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є роботодавці роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 6 Закону № 2464 платник денного внеску зобов`язаний подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Приписами п.1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464 встановлено, що єдиний внесок зараховується для платників, зазначених у п. 1 (крім абзацу сьомою) частини 1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам яз виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Положеннями ч. 10 ст. 9 Закону № 2464 встановлено, що днем сплати єдиною внеску вважається:

у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу або на єдиний рахунок - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на вказані рахунки;

у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі;

у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Частиною 12 ст. 9 Закону № 2464 визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до п. 19-1.1 ПК України контролюючі органи, визначені п.п. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій ст. 19-3 цього Кодексу:

здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків;

контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів;

надають адміністративні послуги платникам податків, зборів, платежів.

Аналогічні права щодо застосування фінансових санкцій визначенні також у Законі № 2464.

Як вбачається з матеріалів справи у грудні 2013 року органами ПФУ передано недоїмку позивача, яка станом на 01.01.2014 складала 81 264,27 грн.

Протягом 2014 2020 років платником щомісячно декларувалися зобов`язання до сплати, а погашалися лише поточні платежі, не враховуючи заборгованості, яка була станом на 01.01.2014, а саме:

за 2014 рік підприємством самостійно за задекларовано 31 865,75 грн єдиного соціального внеску, а сплачено 16 159,47 грн, заборгованості станом на 31.12.2014 склала 96 991,10 грн;

за 2015 рік підприємством самостійно здекларовано 30 652,36 грн єдиного соціального внеску, а сплачено 198 992,22 грн, заборгованість станом на 31.12.2015 склала 28 651,24 грн;

за 2016 року підприємством самостійно задекларовано 95 069.80 грн єдиного соціального внеску, а сплачено 80 899,93 грн, заборгованість станом на 31 12.2016 склала 42 821,11 грн;

за 2017 року підприємства с самостійно задекларовано 96 862,48 грн єдиного соціального внеску, а сплачено лише 40 358,41 грн, заборгованість станом на 31.12.2017 склала 99 325,19 грн;

за 2018 року підприємств самостійно задекларовано 17 707,31 грн єдиного соціального внеску, а сплачено лише 25 013,59 грн, заборгованість станом на 31.12.2018 склала 92 018,91 грн;

за 2019 року підприємств самостійно задекларовано 125 494,08 грн єдиного соціального внеску, а сплачено лише 86 063,60 грн, заборгованість станом на 31.12.2019 склала 274 129,99 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Сума єдиного внеску своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановленні Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосування штрафів.

Відповідно до п. 2 ч. 11 Закону № 2464 при сплаті поточних платежів ТОВ "ВЗП "НАФТОГАЗ-НАФТОПРОДУКТ" щомісячно нараховувався штраф у розмірі 20 % своєчасно несплачених сум також одночасно на суму недоїмки нараховувалась пеня з розрахунку 0,1 % суми недоплати за кожен день прострочення платежу (ч. 10 ст. 25 Закону № 2464).

Враховуючи вимоги чинного законодавства, податковим органом було застосовано штраф та пеню за несплату (неперерерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на суму 171 844,88 грн, з них 61 033,03 штраф та 110 811,85 грн пеня (рішення від 18.09.2018 № ), яке було оскаржено позивачем в адміністративному порядку до ДФС України.

Так, 13.12.2018 ДФС України прийняло рішення про результати розгляду скарги позивача, згідно якого рішення про застосування штрафних санкцій та пені від 18.09.2006 скасовано та зобов`язано винести та направити нове рішення.

19.12.2018 було прийнято нове рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені на суму 171 844,88 грн, з них 61 033,09 грн штраф та 110 811,85 грн, яке також було оскаржено позивачем в адміністративному порядку.

20.02.2019 ДФС України прийнято рішення про результати розгляду скарги, згідно якого рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені від 19.12.2018 № скасовано, вирішено винести та направити нове рішення.

23.01.2020 податковим органом було прийнято нове рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені на суму 171 844,88 грн, з них 61 033,03 грн штрафні санкції та 110 811,35 грн (рішення від 23.01.2005, № , № ), які також були оскаржені позивачем у адміністративному порядку.

Рішенням від 13.04.2020 ДФС України прийнято рішення про результати розгляду скарги та вищевказані рішення також були скасовані та зобов`язано ГУ ДПС у Київській області прийняти нове.

Так, на виконання рішення ДФС України від 13.04.2020 відповідачем було прийнято спірне рішення від 13.05.2020 № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені на суму 171 844,88 грн, з них з них 61 033,03 грн штрафні санкції та 110 811,35 грн, яке також було оскаржено в судому порядку, однак 10.07.2020 було прийнято рішення про відмову у задоволенні скарги, оскільки таке рішення відповідає вимогам чинного законодавства.

Вказані обставини підтверджуються спірним рішенням та розрахунком штрафних санкцій наданим податковим органом.

Таким чином, можно дійти висновку, що податковий орган приймаючи рішення від 13.05.2020 № діяв на виконання рішення ДФС України від 13.04.2020.

Основним твердженням щодо незгоди з рішенням від 13.05.2020 № позивач вказує, що воно прийнято за періоди, за які вже приймалось рішення. На думку позивача, відповідачем неправомірно взяв за основу спірного рішення періоди нарахування, які були раніше включенні в інші рішення, які приймались щодо позивача.

На підтвердження позивачем подано податкові вимоги та рішення органів ДФС України щодо скасування даних вимог, однак суд наголошує, що предметом оскарження у даній справі є рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені від 13.05.2020 № , а не вимоги щодо сплати боргу.

Крім того, суд вважає, що штраф та пеня була нарахована відповідачем правомірно у межах чинного законодавства з урахуванням рішення ДФС України та на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів.

Щодо періодів нарахування суми штрафу та пені рішенням від 13.05.2020 № то на думку суду вони є правомірними, оскільки зазначенні суми позивачем непогашені та рахуються у якості заборгованості, а тому і включенні контролюючим органом у спірне рішення, як похідні від первинного рішення за номером № від 18.09.2018.

З таких обставин, суд вважає спірне рішення правомірним та таким, що скасуванню не підглягає.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) у справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia).

Відповідно до ст. 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України", відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що непідлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи той факт, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодуванню на користь позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.