Справа № 500/250/21
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 травня 2022 року

м. Київ

справа № 500/250/21

адміністративне провадження № К/990/10370/22

Cуддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді: Мацедонська В. Е.,

перевіривши касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі №500/250/21 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення суддівської винагороди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Тернопільського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати Тернопільський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року відповідно до частини 2, 3 статті 135 закону України "Про судоустрій та статус суддів" та стягнути з Тернопільського окружного адміністративного суду недовиплачену грошову винагороду в сумі 161688,00 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Тернопільського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати судді Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно з застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ, із змінами та доповненнями, внесеними законом України від 13 квітня 2020 №553-ІХ.

Стягнуто з Тернопільського окружного адміністративного суд на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно в сумі 161688,00 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року у справі скасовано, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" на користь позивача суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі 161688,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На зазначені рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції Державною судовою адміністрацією України подано касаційну скаргу до Верховного Суду.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі Державною судовою адміністрацією України зазначено, що вона подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник касаційної скарги зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосував норми права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у справах №804/3790/17, 820/2462/17, 814/1274/17 щодо ретроактивної дії рішень Конституційного Суду України.

При цьому, ДСА України лише зазначило про постанови та ухвали Верховного Суду, проте не указало норми, щодо яких Судом висловлено відповідний висновок та не конкретизувало в чому саме полягає неправильне застосування судами норми, обмежившись цитатою з постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №686/23445/17, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 з подальшим його тлумаченням.

Скаржником підстави касаційного оскарження викладені без взаємозв`язку з обставинами даної справи та висновками суду апеляційної інстанції, який частково задовольнив позовні вимоги, щодо протиправності обмеження розміру суддівської винагороди, оскільки єдиним нормативно-правовим актом, який визначає розмір суддівської винагороди є Закон №1402-VІІІ.

Також, у касаційній скарзі відповідач зазначає, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, які викладено у постановах від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, від 22 червня 2021 року у справі №260/3598/20, від 29 липня 2021 року у справі №340/1727/20, від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020 та від 28 липня 2021 року у справі №340/1901/20, від 29 вересня 2021 року у справі №160/15370/20 та вказує про необхідність з`ясувати причини невиплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 із посиланням на рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 з подальшим його тлумаченням.

Проте, Суд зауважує, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові було враховано правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, де суд касаційної інстанції дійшов висновку, що є правильним висновок суду першої інстанції, що обмеження виплати позивачеві суддівської винагороди у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ) було неправомірним.

При цьому, Суд наголошує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише посилання на постанови Верховного Суду, необхідно вказати конкретну норму права (пункт, частина, стаття), яка застосована судом без урахування висновку Верховного Суду.

Разом з тим, скаржник, посилаючись на вказані постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суд, не зазначає норму матеріального права, яку, на його думку, неправильно застосовано судами попередніх інстанцій та висновок судів, який суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, не доведено подібності правовідносин у цій справі та у наведених ним справах.

З огляду на викладене, Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, подаючи касаційну скаргу скаржником не викладено підстави для касаційного оскарження судових рішень, визначеної, зокрема пунктом 1 частини другої статті 328 КАС України, а подана касаційна скарга відповідача містить цитування нормативно-правових актів, посилання на постанови Верховного Суду, незгоду з рішеннями суду апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до викладу фактичних обставин справи, цитування норм законодавства, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі №500/250/21 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України про стягнення суддівської винагороди - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Е. Мацедонська