Справа № 705/975/22
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2022 року справа № 705/975/22
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Овсієнко Г.О., розглянувши у письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 705/975/22
за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, ухвалив рішення.

01.04.2022 вх. 10219/21 до Черкаського окружного адміністративного суду з Уманського міськрайонного суду Черкаської області надійшли матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якого позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 по 25.03.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 25.03.2019;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 по 25.03.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 25.03.2019.
Ухвалою від 04.04.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (письмове провадження).
В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що у зв`язку з настанням особливого періоду позивач не мав змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати, проте згідно з ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 передбачена можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема за минулі роки. Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не здійснив розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також ст.16-2 Закону України «Про відпустки», що підтверджується довідкою про нарахування грошового забезпечення від 28.01.2020 № 350/205/155/62/26. У позовній заяві позивач зазначає про висновки у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №Пз/9901/4/19.
Відповідач позов не визнав, 13.04.2022 подав до суду відзив на позов, де зазначив, що додатковий вид відпустки не є щорічним, до нього не застосовуються норми статті 11 Закону України «Про відпустки», тому не допускається перенесення на інший рік. З 18.03.2014 в Україні розпочався особливий період. Порядок надання відпусток військовослужбовцям регулюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким ч.19 ст.10-1 встановлено, що надання військовослужбовцям у особливий період інших видів відпусток припиняється. На думку відповідача позивач у період з 2015 по 2019 рік фактично не набув права на отримання додаткової відпустки, як учасник бойових дій, і, як наслідок, права на отримання компенсації за неї. У задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.
Згідно з частиною 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі під час розгляду справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.
Конституцією України передбачено (частина 2 статті 19), що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення.
Судом встановлено, що згідно з посвідченням від 29.04.2015 серії НОМЕР_4 позивач має статус учасника бойових дій. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25.03.2019 № 68 капітана ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини.
У відповідь на звернення позивача від 23.11.2021 щодо нарахування та виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідач листом від 08.12.2021 № 350/205/128/544 повідомив, що виплату компенсації, особам звільненим з військової служби та в установленому законодавством порядку виключених зі списків особового складу військової частини, на думку юридичного департаменту Міністерства оборони України, необхідно здійснювати на підставі рішення суду, що набрало законної сили.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду.
Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку зі звільненням позивача виникли в особливий період, позаяк позивач не використав право на відпустки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII особливий період визначено, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з визначенням у статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період діє в Україні з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014, яким постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. Відповідно до статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
Згідно з повідомленнями ТПП від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України на підставі статей 14 та 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» вiд 02.12.1997 № 671/97-BP, Статуту ТПП України засвідчила про форс мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальшим продовженням воєнного стану.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Згідно зі статтею 16-2 Закону № 504/96 передбачено додаткову відпустку окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності. Учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551 учасникам бойових дій (статті 5, 6) надається право на використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011. Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. Згідно з частиною 14 статті 10-1 Закону №2011 у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Відповідно до частини 17 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з частиною 18 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, проте Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористання передбаченої законодавством додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження військової служби.
Під час вирішення спору судом враховано висновки Верховного Суду, що зазначені у постанові від 16.05.2019 (залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019) за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, де надано оцінку бездіяльності військової частини щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації під час звільнення за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2015-2018 роки. Верховним Судом у справі №620/4218/18 зазначено, що норми Закону № 3551 не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 31, 32 постанови від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18 зазначила, що Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження військової служби. У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, у якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, що може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, що може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Суд критично як недоведені оцінює доводи відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву про те, що позивач у період з 2015 по 2019 роки фактично не набув права на отримання додаткової відпустки, як учасник бойових дій, та права на отримання компенсації за неотримані додаткові відпустки, позаяк докази надання позивачу такої додаткової відпустки або її компенсації відсутні.
Суд зазначає, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011 у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на зміст цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011, статтею 16-2 Закону №504/96.
Відповідно до пунктів 3, 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статті 16-2 Закону № 504/96 та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551 (пункт 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019).
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що під час ухвалення рішення у типовій справі, що відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на те, що посвідчення учасника бойових дій позивач отримав 29.04.2015, отже з 29.04.2015 позивач набув статус учасника бойових дій. Враховуючи, що статус учасника бойових дій позивач набув з 29.04.2015, виключений зі списків особового складу військової частини 25.03.2019, набув право на одержання додаткової відпустки, як учасник бойових дій, зі збереженням заробітної плати та має право на компенсацію за невикористані дні відповідної додаткової відпустки за період з 29.04.2015 до 25.03.2019.
Оцінюючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 до 25.03.2019 за критеріями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, встановлений законами України, а тому суд вважає за необхідне визнати бездіяльність відповідача протиправною.
Надаючи оцінку першій позовній вимозі у частині визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 до 25.03.2019, то вона є передчасною, позаяк сума грошової компенсації не нарахована, тому варто відмовити. Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України суд у конкретній справі вирішує спір, предмет якого існує на час розгляду справи, і не може приймати рішення на майбутнє. Судовому захисту належать порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 до 25.03.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.03.2019, належить задовольнити.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд не включає до складу судових витрат, що належать розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Враховуючи, що позов особи, звільненої від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» задоволено частково, а доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 до 25.03.2019.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 29.04.2015 до 25.03.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.03.2019.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити. Судові витрати не розподіляються.
Копію рішення направити учасникам справи.
Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ];
відповідач: військова частина НОМЕР_2 [ АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ].
Судове рішення складено 16.05.2022.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА