Справа № 420/168/22
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/168/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеської області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеської області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Одеській області № Ф-37090-50 від 06.12.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності до 2003 року, але після 2003 року не здійснював підприємницьку діяльність взагалі та не перереєстровувався фізичною особою-підприємцем.

Позивач вказав, що обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску перебуває у прямій залежності від наявності реєстрації такої фізичної особи у Єдиному державному реєстрі відповідно до вимог Закону №755-ІV.

Позивач зазначає, що жодним чином не зареєстрований як фізична особа-підприємець і не здійснював підприємницької діяльності з 2004 року, і фізичною особою-підприємцем за Законом України «Про реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» №755-ІV від 2003 р. не реєструвався.

Ухвалою від 10.01.2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

25.01.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що згідно вимог пункту 2 частини першої статті 7 та абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464 (у редакції Закону, що була чинною на 01.01.2017 року) ОСОБА_1 повинен був сплатити єдиний внесок у розмірі 8448 грн., нарахований за 2017 рік, у термін до 10 лютого 2018 року, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.

Впродовж 2018 року ОСОБА_1 повинен був сплачувати щоквартально єдиний внесок у розмірі 2457,18 грн., нарахований за календарний квартал, ув термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2018 року; 19.07.2018 року; 19.10.2018 року; 21.01.2019 року), за 2019 рік повинна була сплачувати щоквартально єдиний внесок у розмірі 2754,18 грн., нарахований за календарний квартал, у термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2019 року; 19.07.2019 року; 19.10.2019 року; 21.01.2020 року).

Впродовж 2020 року позивач повинен був сплачувати щоквартально єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, у термін до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (19.04.2020 року; 19.07.2020 року; 19.10.2020 року; 21.01.2021 року).

Згідно даних інформаційної системи в ІКП ОСОБА_1 відбулися наступні нарахування за 2020 рік: 21.04.2020 року - 2078,12 грн. за 1 квартал; 20.07.2020 року - 1039,06 грн. за 2 квартал; 19.10.2020 року - 3178,12 грн. за 3 квартал; 19.01.2021 року - 2200,00 грн. за 4 квартал.

Станом на 31.01.2021 року в інтегрованій картці платника рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску у сумі 37788,74 грн. (за 2017 рік - 8448,00 грн., 2018 рік - 9828,72 грн., 2019 рік - 11016,72 грн., за 2020 рік - 8495,30 грн.).

На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2021 року №Ф-37090-50, відповідно до вимог чинного законодавства.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464, є недоїмкою.

Дослідивши в порядку письмового провадження наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

ГУ ДПС в Одеській області 06 грудня 2021 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-37090-50, відповідно до якої станом на 31 січня 2021 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені ОСОБА_1 становить 37788,74 грн., що підтверджено виписками з інтегрованої картки платника (далі за текстом - ІКП).

У той же час, відповідно до відомостей Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у Реєстрі не знайдено записів про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем (а.с.15).

Відповідач доказів державної реєстрації ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності не надав.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.01.2017 року до ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування внесені зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ.

Закон України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 15 травня 2003 року № 755-IV регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців. Цей Закон набрав чинності з 01 липня 2004 року.

З 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до ч.2 ст.18 цього Закону для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про які не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру.

До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі Закону України Про підприємництво.

Так, відповідно до ст.8 Закону України Про підприємництво, державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності, крім об`єднань юридичних осіб, що здійснюють свою діяльність в Україні на умовах про розподіл продукції, проводиться у виконавчому комітеті міської, районної в місті ради або в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі - органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не передбачено законом.

Громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, подають реєстраційну картку встановленого зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію. Органам державної реєстрації забороняється вимагати від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом. Державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться за наявності всіх необхідних документів за заявочним принципом протягом не більше п`яти робочих днів. Органи державної реєстрації зобов`язані протягом цього терміну внести дані з реєстраційної картки до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом (для юридичних осіб), який надається органам державної реєстрації органами державної статистики, або ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів. У п`ятиденний термін з дати реєстрації органи державної реєстрації направляють примірник реєстраційної картки з відміткою про державну реєстрацію відповідному державному податковому органу і органу державної статистики та подають відомості про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності до органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і Пенсійного фонду України.

Також вказаною статтею Закону передбачені умови та порядок скасування державної реєстрації, а саме: скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду в разі: визнання недійсними або такими, що суперечать законодавству, установчих документів; здійснення діяльності, що суперечить установчим документам та законодавству України; несвоєчасного повідомлення суб`єктом підприємницької діяльності про зміну його назви, організаційної форми, форми власності та місцезнаходження; визнання суб`єкта підприємницької діяльності банкрутом (у випадках, передбачених законодавством); неподання протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності згідно з законодавством. Скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності здійснюється органом державної реєстрації за наявності ліквідаційного балансу, складеного і затвердженого згідно з законодавством, та інших документів, що підтверджують проведення заходів щодо ліквідації суб`єкта підприємницької діяльності як юридичної особи, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності. Орган державної реєстрації в десятиденний термін повідомляє відповідні державні податкові органи та органи державної статистики, органи Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійного фонду України про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що дані про реєстрацію фізичної особи-підприємця, зареєстрованої до 01 липня 2004 року, до Єдиного державного реєстру могли бути перенесені тільки за умови подачі особою відповідної заяви або автоматично за результатами проведеної відповідними комісіями інвентаризації.

Відповідно до п. 9 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 01 липня 2010 року № 2390-УІ Про внесення змін до Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання, Міністерством юстиції України було видано наказ №575/5 від 12.04.2012 року Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на підставі якого були утворені в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі - відомості про невключених суб`єктів). Пунктом 5 вказаного наказу передбачено, що Державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців слід забезпечити: включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Матеріалами справи не підтверджено, що дані ОСОБА_1 були автоматично включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців після 01 липня 2004 року за результатами інвентаризації.

Таким чином, позивач не подавав заяву про включення його до Єдиного державного реєстру, також дані про нього не були включені до цього Реєстру автоматично.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, в Реєстрі не знайдено записів про ОСОБА_1 .

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент винесення оскаржуваної вимоги відсутній запис про державну реєстрацію підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Будь-яких доказів стосовно реєстрації підприємницької діяльності позивача відповідачем до суду не надано.

Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 ст.4 цього Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст.6 Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з ч. 4 ст. 5 цього Закону, обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

З 01.01.2017 року до ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування внесені зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 цього Закону, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 25 цього Закону, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Таким чином, з огляду на те, що відносно позивача відсутній запис в Єдиному державному реєстрі про його реєстрацію як фізичної особи підприємця, на позивача не розповсюджуються вимоги ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування ЄСВ, та відповідно до ст.5 цього Закону у позивача не виникло обов`язків платника єдиного внеску.

У постанові від 01.07.2020 року по справі № 260/81/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 року по справі №260/81/19 дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 01.07.2020 року по справі №260/81/19, при розгляді даної справи.

На момент формування оскаржуваної вимоги, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не містив жодних відомостей щодо такої фізичної особи-підприємця як ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ), з чого випливає, що останній не може бути зобов`язаний сплачувати єдиний внесок як ФОП у періоді, за який сформовано вимогу.

Таким чином, враховуючи те, що у суду відсутні відомості щодо державної реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, і відповідач, як суб`єкт владних повноважень, таких відомостей не надав, суд вважає, що вимога податкового органу про сплату єдиного внеску є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені судом доводи, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає повному задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, згідно ч.1 ст.139 КАС України, суд присуджує позивачу всі здійснені ним документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ч.ч. 2-5 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.ч. 7, 9 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. позивач надав договір про надання правової допомоги від 28.12.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Фещенком М.Л., додаткову угоду №1 від 28.12.2021 року з детальним описом робіт (наданих послуг), квитанцію, меморіальний ордер (а.с. 18-22).

Суд вважає, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. відповідають критерію співмірності, наведеному у ч.5 ст.134 КАС України. При цьому суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача у клопотанні про зменшення розміру витрат на правову допомогу щодо неспівмірності цих витрат зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторін, а тому такі доводи не беруться судом до уваги.

З огляду на зазначене, стягненню з відповідача підлягають судові витрати у розмірі 7908 грн. (судовий збір у розмірі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, код ЄДРПОУ ВП 44069166) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Одеській області № Ф-37090-50 від 06.12.2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області (адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, код ЄДРПОУ ВП 44069166) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 7908 грн. (сім тисяч дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів