Справа № 640/12595/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Осмоловського Дениса Юлійовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року (розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику0 сторін, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправним наказ ДФС України від 01.04.2021 року № 484-о про звільнення ОСОБА_1 заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України за віком;

зобов`язати Голову ДФС України або особу, яка виконує його обов`язки видати наказ про призначення ОСОБА_1 на рівнозначну або вищу посаду ніж ту, яку він обіймав до незаконного звільнення та врахувати період з 01.04.2021 року по день поновлення на посаді як вимушений прогул з врахуванням його у трудовий стаж;

стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві за рахунок бюджетного утримання ДФС України середній заробіток на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 01.04.2021 року по дату поновлення;

стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві за рахунок бюджетного фінансування ДФС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржений наказ є незаконним, оскільки при його прийнятті відповідачем не було взято до уваги факт перебування ОСОБА_1 на лікарняному.

Поряд з цим, позивач звертав увагу на те, що його не було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, як це передбачено ч. 1 ст. 49 -2 КЗпП; не було постановлено питання щодо можливого звільнення позивача на розгляд Атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби та відповідне звільнення було здійснено без врахування норм Положення про продовження строку служби.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати наказ ДФС України від 01.04.2021 року № 484-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України за віком.

Поновлено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України з 02.04.2021 року.

Стягнено з Державної фіскальної служби України (, 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 113 271, 75 грн. (сто тринадцять тисяч двісті сімдесят одну гривню, 75 копійок).

Звернуто до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України з 02.04.2021 року.

Звернуто до негайного виконання рішення суду у частині стягнення з Державної фіскальної служби України (, 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 13 749, 75 грн. (тринадцять тисяч сімсот сорок дев`ять гривень 75 копійок).

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 з 24.01.2007 року проходив службу в податковій міліції, має спеціальне звання - полковник податкової міліції.

01 липня 2021 року наказом ДФС № 912-о полковнику податкової міліції ОСОБА_1 , заступнику начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України, відповідно до абз. 6 п. 8 П;орядку проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ врегульовано відповідним положенням, затвердженим постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114 продовжено строк служби в податковій міліції терміном на 1 (один) рік, по 29.06.2021 року.

Наказом ДФС від 01.04.2021 року № 484-о, полковника податкової міліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України в запас Збройних сил України за п. 64 «а» Порядку проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ врегульовано відповідним положенням, затвердженим постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114 (за віком).

Не погоджуючись з вищевказаним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно дост.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 353.1 ст. 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права та обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 ( далі Положення №114).

Відповідно до п. 7 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку:

особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби - 45 років;

полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років; генерал-майори міліції, генерал-майори внутрішньої служби, генерал-лейтенанти міліції та генерал-лейтенанти внутрішньої служби - 55 років;

генерал-полковники внутрішньої служби - 60 років.

Згідно з п. 8 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

При необхідності на службі в органах внутрішніх справ можуть бути залишені на строк до п`яти років:

особи середнього і старшого начальницького складу до полковника міліції та полковника внутрішньої служби включно - начальниками, яким надано право призначати їх на посаду;

генерал-майори міліції, генерал-майори внутрішньої служби, генерал-лейтенанти міліції, генерал-лейтенанти внутрішньої служби - Міністром внутрішніх справ; генерал-полковники внутрішньої служби - Кабінетом Міністрів.

У виняткових випадках особам середнього, старшого або вищого начальницького складу строк служби в органах внутрішніх справ може бути продовжено, з урахуванням стану здоров`я, в такому ж порядку повторно до 5 років, а окремим із них, які мають вчену ступінь або вчене звання, - до 10 років.

Відповідно до пп. «а» п.64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за віком - при досягненні віку, встановленого для них пунктом 7 цього Положення. Крім того, за віком можуть бути звільнені особи середнього начальницького складу, які мають вислугу 20 і більше років (у пільговому обчисленні), і яким до досягнення встановленого віку перебування на службі залишилося 3 роки і менше, а за їх бажанням при досягненні цього віку - незалежно від наявності вислуги років.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (пункт 68 Положення № 114).

Таким чином, особи старшого начальницького складу органів внутрішніх справ можуть бути звільнені в запас на підставі підпункту «а» пункту 64 Положення № 114 за умови досягнення граничного віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання. У той же час, залишення на службі після досягнення граничного віку можливе лише у виняткових випадках за наявності такої необхідності у начальника та відповідності позивача вимогам до стану здоров`я.

Як встановлено вище, позивача оскаржуваним наказом звільнено з посади заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України на підставі пп. «а» п. 64 Положення № 114 (за віком).

Підставою такого звільнення зазначено п. 7 Положення № 114.

Надаючи оцінку правомірності вказаного наказу, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами встановлено, що ОСОБА_1 , маючи спеціальне звання полковника податкової міліції, досяг 50-річного віку 29.06.2020 року

У той же час, судом встановлено, що позивачем, до досягнення граничного віку перебування на службі (до 29.06.2020 року), виловлювалося бажання продовжити проходження служби в податковій міліції.

Так, за результатами поданого позивачем рапорту та подання Головного управління власної безпеки ДФС, наказом відповідача від 01.07.2020 року № 912-0 «Про продовження строку служби» ОСОБА_1 продовжено строк служби в податковій міліції терміном на один рік до 29.06.2021 року.

Вказане вище свідчить про те, що позивача, після досягнення граничного віку перебування на службі, залишено на вказаній службі на один рік, а саме до 29.06.2021 року.

Тобто, позивач мав право займати посаду заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України включно до 29.06.2021 року.

У той же час, відповідачем, всупереч наведеному вище, позивача оскаржуваним наказом звільнено з займаної посади до закінчення строку, встановленого наказом від 01.07.2020 року № 912-0.

Колегія суддів зазначає, що звільнення позивача до закінчення встановленого, наказом від 01.07.2020 року № 912-0, строку, позбавило останнього висловити бажання щодо залишення на службі в органах податкової міліції та права на проходження такої служби в термін до 29.06.2021 року.

У той же час, суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів незадовільного стану здоров`я позивача, який би свідчив про неможливість перебування на службі в органах ДФС, так само як і не надано інших доказів, які б свідчили про необхідність звільнення з займаної посади, як то передбачено п. 63 Положення № 114.

Поряд з цим, суд при вирішенні даної справи бере до уваги той факт, що позивач згідно листка непрацездатності серія АЛГ №824711 в період з 01.04.2021 року по 09.04.2021 року перебував на лікарняному.

Колегія суддів зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку звільнення свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача щодо звільнення його за відсутності рішення Атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції в органах Державної фіскальної служби України та за відсутності повідомлення про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, як це передбачено ч. 1 ст. 49 -2 КЗпП, оскільки вказані вище обставини в своїй сукупності є самостійними підставами для визнання протиправним та скасування наказу ДФС України від 01.04.2021 року № 484-о про звільнення ОСОБА_1 заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України за віком.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, відповідач звільняючи позивача з займаної посади, діяв поза межами повноважень та спосіб, що визначених Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Отже, за вказаних обставин, наказ ДФС України від 01.04.2021 року № 484-о є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. У разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, за наявності визнання протиправним та скасування наказу ДФС України від 01.04.2021 року № 484-о, позивач підлягає поновленню саме на посаді заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України з 02.04.2021 року.

Крім цього, частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пп. "з» п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Матеріали справи не місять довідки виплаченої позивачу заробітної плати за останні два місяці роботи.

У той же час, з наданої копії грошового атестату № 23, посадовий оклад позивача становив 8180, 00 грн.; оклад за спеціальним званням 1480, 00 грн.; надбавка за вислугу років 50%.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Таким чином, беручи до уваги викладене вище, суд приходить до переконання, що надбавка за вислугу років 50%, виходячи із розміру посадового окладу позивача становить 4090, 00 грн. (8180,00/50%).

Отже, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з урахуванням викладеного вище становить 27500, 00 грн. (2х(8180,00 грн. +4090, 00 грн.+1480,00 грн.)

У той же час середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 654, 76 грн. (27500, 00 грн./42 робочі дні).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 02 квітня 2021 року по 09 грудня 2021 року, що становить 173 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу позивачу становить 113 271, 75 грн. (654,75 грн. х 173 робочих днів).

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу оперативного забезпечення підрозділів центрального апарату у митній сфері Головного управління внутрішній безпеки Державної фіскальної служби України органів ДФС центральних регіонів України Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України з 02.04.2021 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. Сума стягнення за один місяць враховуючи 21 робочих днів становить 13 749, 75 гривень.

Щодо вимог позивача про стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві за рахунок бюджетного фінансування ДФС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до статті 23 Цивільного кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з аналізу норм статей 23, 1167 Цивільного кодексу України, які регулюють загальні підстави і порядок відшкодування моральної шкоди, під останньою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.

Зокрема, суди повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначена позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №826/887/16 (адміністративне провадження №К/9901/12213/18).

У той же час, аналізуючи доводи позивача та надані на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача, зокрема, у вигляді погіршення здоров`я та/або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, що настали у результаті незаконних дій (бездіяльності) відповідача.

Відтак, позовні вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першо інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Осмоловського Дениса Юлійовича - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль