Справа № 580/10314/21
Суддя: Сергій ГАРАНЬ
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року справа № 580/10314/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гараня С.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про визнання протиправною відповіді та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , далі - позивач) з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (04070, м. Київ, вул. Боричів Тік, 28, далі відповідач), в якому просить:

- признати документ без назви від 17.11.2021 за №08/Г-996з-1124 протиправним;

- визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати відповідача надати законну, повну та об`єктивну відповідь по правових нормах Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Також додатково просив розглядати дану позовну заяву по правових нормах Закону України Про ратифікацію Конценції про захист прав і свобод людини 1950 року з метою подолання перешкод відносно доступу позивача, інваліда другої групи від трудового каліцтва до медичного обслуговування, реабілітації, підтримки доходів і соціального забезпечення гарантоване ст. 46 Конституції України, правових норм Конвенції Міждународної Організації праці №121 Женева 08.07.1964 О пособиях в случаях производственного травматизма, так як він далі має значні негативні наслідки від так званої відповіді, сфабриковану на національному рівні керівництвом відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в отриманій відписці від 17.11.2021 за №08/Г-996з-1142 не має відповіді на жодне з питань викладених в заяві від 19.10.2021, що засвідчує чергову безграмотність, неадекватність та хамство посадових осіб відповідача, які її виготовили та підписали.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження та постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, проти його задоволення заперечив, надав до суду письмовий відзив на позов, у якому зазначив, що на заяву позивача від 19.10.2021 відповідачем надано відповідь від 17.11.2021 за №08/Г-996з-1142, яка містила відповіді на всі питання прохальної частини звернення позивача, з нормативним обґрунтуванням правомірності дій відповідача.

31.01.2022 ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що не погоджується з доводами викладеними у відзиві на його позов, та вважає, що справу необхідно розглядати за правилами загального провадження.

Щодо клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд зазначає, що частинами першою, другою та третьою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Згідно з частиною першою статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08.12.1983 у справі "Ахеn v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 "Varela Assalino contre le Portugal", заява № 64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

При цьому, положення КАС України гарантують права учасників справи безпосередньо знайомитись з матеріалами справи та надавати письмові пояснення з доказами.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке.

Позивач звернувся до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України із заявою від 19.10.2021, в якій просив: « 1. Врахувати, що Управління постійно спотворює рішення Європейського суді з прав людини справа № 37246/04 «Gurуnenko v.Ukraine» (додатки 15,16), а Ваша відповідь на дану заяву необхідна для заповнення Формуляру заяви 8/11 Європейському суду з прав людини «G. Навпроти кожної скарги, будь ласка, вкажіть, чи використали Ви всі доступні засоби правового захисту у відповідній державі, включаючи апеляції». 2. Прийняти до уваги, що на виконання цього рішення національними судами прийнято 57 рішень на мою користь!!! Всі їх переслати Вам не реально, а тому вивчення їх необхідно провести в управлінні за моєю участю. 3. Не доручайте розгляд даної заяви ОСОБА_2 , який перебував на робочому місті в стані алкогольного сп`яніння, що зафіксовано поліцією, яку я визвав до Фонду для підтвердження факту. Його дії також признані незаконними судовим рішення по справі №580/2322/19. 4. Дати розшифровку маразму з абзацу 3 знизу (додаток №17)?! Боюсь його цитувати, щоб не заматериться … Чому тільки дві справи, а не десять?».

За результатами розгляду заяви від 19.10.2021 щодо зловживань з боку посадових осіб управління виконавчої дирекції Фонду у Черкаській області, виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України, позивачу надано відповідь листом від 17.11.2021 №08/Г-996з-1142.

У листі від 17.11.2021 зазначено, що відповідно ч. 1 ст. 5 до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Отже, розгляд повідомлення про можливе отримання посадовими особами (працівниками) управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області та його відокремлених підрозділів неправомірної вигоди є завданням кримінального провадження, що передбачає звернення із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування у порядку ст. 214 КПК України.

Додатково зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. А від так управління виконавчої дирекції Фонду у Черкаській області під час розгляду справ в судах має право подавати відзиви на позовні заяви у відповідності до норм ЦПК України.

Не погоджуючись із вищевказаною відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У частині 2 статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України. Зокрема, у справі громадянки ОСОБА_3 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив частину 2 статті 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (частина 1 пункту 1 Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

Конституційний Суд зазначив, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (частина 9 пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997).

Суд зазначає, що вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Предметом розгляду даної справи є незгода позивача з відповіддю відповідача, яка викладена у листі від 17.11.2021 №08/Г-996з-1142, тому суд надає оцінку на відповідність ч. 2 ст. 2 КАС України вказаного листа.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України Про звернення громадян, регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. (ч. 1 ст. 1 Закону України Про звернення громадян).

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. (ст. 3 Закону України Про звернення громадян)

Згідно з нормами ст. 15 Закону України Про звернення громадян, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Приписами ст. 18 Закону України Про звернення громадян, встановлено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, серед іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України Про звернення громадян, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

Так, згідно ст. 20 Закону України Про звернення громадян, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Слід зазначити, що звернення громадян до відповідного органу мають бути викладені максимально чітко та зрозуміло з метою їх належного та всебічного розгляду. Зрозуміле та чітке викладення вимог сприяє всебічній оцінці, викладених у зверненні фактів, та наданні максимально чіткої відповіді на поставлені питання.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач звернувся до директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Михайленко Т.О. із заявою від 19.10.2021, в якій просив: « 1. Врахувати, що Управління постійно спотворює рішення Європейського суді з прав людини справа № 37246/04 «Gurуnenko v.Ukraine» (додатки 15,16), а Ваша відповідь на дану заяву необхідна для заповнення Формуляру заяви 8/11 Європейському суду з прав людини «G. Навпроти кожної скарги, будь ласка, вкажіть, чи використали Ви всі доступні засоби правового захисту у відповідній державі, включаючи апеляції». 2. Прийняти до уваги, що на виконання цього рішення національними судами прийнято 57 рішень на мою користь!!! Всі їх переслати Вам не реально, а тому вивчення їх необхідно провести в управлінні за моєю участю. 3. Не доручайте розгляд даної заяви ОСОБА_2 , який перебував на робочому місті в стані алкогольного сп`яніння, що зафіксовано поліцією, яку я визвав до Фонду для підтвердження факту. Його дії також признані незаконними судовим рішення по справі №580/2322/19. 4. Дати розшифровку маразму з абзацу 3 знизу (додаток №17)?! Боюсь його цитувати, щоб не заматериться … Чому тільки дві справи, а не десять?».

За результатами розгляду заяви позивача від 19.10.2021 відповідачем надано відповідь листом від 17.11.2021 №08/Г-996з-1142, в якому зокрема зазначено, що відповідно ч. 1 ст. 5 до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Отже, розгляд повідомлення про можливе отримання посадовими особами (працівниками) управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області та його відокремлених підрозділів неправомірної вигоди є завданням кримінального провадження, що передбачає звернення із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування у порядку ст. 214 КПК України.

Додатково зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. А від так управління виконавчої дирекції Фонду у Черкаській області під час розгляду справ в судах має право подавати відзиви на позовні заяви у відповідності до норм ЦПК України.

Отже, відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача від 19.10.2021, з дотриманням приписів законодавства України, надав позивачу повну, всебічну та обґрунтовану відповідь листом від 17.11.2021 №08/Г-996з-1142, при цьому, звернення розглянуто в термін, встановлений ст. 20 Закону України Про звернення громадян та було вчасно направлено позивачу, з огляду на що, суд дійшов висновку про відсутність порушень з боку відповідача при наданні відповіді на звернення позивача від 19.10.2021, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вищезазначених позовних вимог у задоволенні яких суд дійшов висновку відмовити, тому позову у вказаній частині позовних вимог також є необґрунтованими та задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У розділі 4 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі Kraska проти Швейцарії встановлено: ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності. Такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтовано пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі Peretyaka and Sheremetyev проти України від 21.12.2010, заява №45783/05).

Таким чином, судом встановлено, що позивачем в адміністративному позові не наведено жодного юридично спроможного аргумента відносно того у чому саме полягає порушення його прав відповідно до ст. 124 Конституції України, та охоронюваних законом інтересів, за захистом, та відновленням котрих він звернувся до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Сергій ГАРАНЬ