Справа № 600/1502/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/1502/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання нечинним і скасування рішення та надання дозволу на перетинання державного кордону України,

УСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання нечинним і скасування рішення та надання дозволу на перетинання державного кордону України.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 , старшого лейтенанта ОСОБА_2 ;

- визнати нечинним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16 - річного віку від 27.03.2022 року;

- надати дозвіл на перетинання державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування заявлених вимог вказано, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України у зв`язку із тим, що він підлягає під дію Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач вважає вказане рішення незаконним, оскільки він самостійно виховує дитину віком до 18 років сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має право на звільнення від мобілізації із правом перетину кордону під час воєнного стану в Україні. Позивач зазначає, що при перетині державного кордону на підтвердження того, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років, ним були надані: свідоцтво про народження дитини; паспорт дитини; копія рішення суду про розірвання шлюбу; копія рішення суду про стягнення аліментів з його колишньої дружини; копія довідки, наданої директором дошкільного закладу про те, що вихованням дитини займається лише батько, а матір жодного разу не зверталася до дошкільного закладу. Вказані документи, а також усні пояснення, на думку позивача, безпідставно були проігноровані заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 , старшим лейтенантом ОСОБА_4 і прийнято протиправне рішення про відмову в перетині державного кордону, чим порушено його права та права його сина.

Ухвалою суду від 05 квітня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, вирішено розглядати справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

У поданому до суду відзиві відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на законність оскаржуваного рішення та безпідставність заявлених позовних вимог. Відповідачем зазначено, що під час перетину державного кордону позивачем не було представлено документів, що підтверджують статус особи, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років. Поряд з цим звернута увага на те, що приписи статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», на які посилається позивач, не регулюють питання перетинання державного кордону, а дослідження питань щодо призову/звільнення від призову військовозобов`язаних не віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України. Окремо наголошено на безпідставності позовної вимоги про надання позивачу дозволу на перетинання державного кордону України, оскільки прийняття такого виду рішень належить до виключної компетенції уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України.

У відповіді на відзив позивачем наведені доводи, аналогічні змісту позовної заяви. Наголошено, що позивач самостійно виховує свого неповнолітнього сина, на підтвердження чого ним були надані відповідачу належні документи. Вказано, що оскаржуваними діями відповідач порушив не тільки його конституційні права, а й права його неповнолітнього сина на вільне пересування та вільне залишення території України.

Відповідачем подано до суду заперечення, у яких висловлено незгоду із твердженнями позивача у відповіді на відзив та вказано, що при перетині державного кордону позивачем не було надано документів, які б підтверджували його самостійне виховання малолітньої дитини.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів у межах строків, визначених статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі її обставини, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Також позивач має паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_2 від 19.07.2018 року.

Згідно Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 01.04.2014 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матір`ю якого є ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_4 від 31.08.2018 року.

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 14.04.2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, у справі №696/227/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 22.05.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис №344 розірвано.

Судовим наказом Кам`янського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 року по справі №696/700/21 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не меншу 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини.

Крім цього, згідно наявної у справі Довідки від 24.02.2020 року №31, виданої дошкільним навчальним закладом №441, ОСОБА_3 відвідує заклад дошкільної освіти №441 Дністровського району у місті Києві з 13.09.2019 року по дату видачі довідки. Також у довідці зазначено про те, що до закладу дошкільної освіти ОСОБА_6 завжди приводить і забирає батько ОСОБА_1 , який щодня цікавиться поведінкою і успіхами сина, чітко та своєчасно виконує вказівки та рекомендації вихователя групи. Вказано, що дитина вихована, завжди охайна. Оплату за харчування дитини здійснює тільки ОСОБА_1 . Зазначено, що мати ніколи не приходила до дошкільного закладу та не зверталася до вихователів з питань виховання дитини. Крім цього, у довідці вказано, що зі слів батька з 28 жовтня по 28 грудня 2019 року Георгій був відсутній у садочку у зв`язку із виїздом за кордон до мами (у м. Москва). Георгій відвідує заклад дошкільної освіти щодня без пропусків.

Сторонами даної справи визнається, що 27 березня 2022 року ОСОБА_1 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 прибув до міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Порубне авто» з метою здійснити перетин державного кордону на виїзд з України.

Під час здійснення прикордонного контролю ОСОБА_1 надано: свідоцтво про народження дитини, закордонний паспорт дитини, копію рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 14.04.2020 року у справі №696/227/20, судовий наказ Кам`янського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 року по справі №696/700/21, копію Довідки від 24.02.2020 року №31, виданої дошкільним навчальним закладом №441.

Рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 27.03.2022 року, виданого заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 , старшим лейтенантом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку із тим, що він підлягає під дію Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Не погоджуючись із указаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, конституційне право особи вільно залишати територію України може бути обмежене законом, при цьому відповідний державний орган повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (в редакції на час виникнення спірних відносин) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, у ньому міститься посилання саме на частину першу статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль», водночас зазначено, що причиною відмови у перетинанні позивачем державного кордону на виїзд з України є те, що він підлягає під дію Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

У зв`язку з цим варто зазначити наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», внесено часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Так, згідно статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (далі Закон №389-VIII у редакції на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (у редакції на час виникнення спірних відносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

При цьому пунктом 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57 (у редакції, на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Так, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ (далі Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Поряд з цим статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, зокрема, згідно частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії);

жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років;

жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років;

жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

усиновителі, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, на утриманні яких перебувають діти-сироти або діти, позбавлені батьківського піклування, віком до 18 років;

зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

працівники органів військового управління (органів управління), військових частин (підрозділів), підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України, Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Національної поліції України, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Державної виконавчої служби України, Управління державної охорони України;

інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Наведене дає підстави для висновку про те, що станом на час виникнення спірних у цій справі відносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишання території України обмежувалось законодавством. Водночас законом передбачена і відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, яка надається військовозобов`язаним. Зокрема, така надається жінкам та чоловікам, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Відтак, обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. При цьому така особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів, і документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, факт самостійного виховання дитини віком до 18 років. Утім, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не встановлює переліку документів, якими можна було б підтвердити факт самостійного виховання чоловіком дитини віком до 18 років. Тому, на переконання суду, документи, які мають надаватись на підтвердження зазначеної обставини, залежать від конкретної ситуації.

Поряд з цим суд звертає увагу і на те, що в умовах дії правового режиму воєнного стану в Україні Адміністрацією Державної прикордонної служби України видано лист від 17.03.2022 р. №23-6855/0/6-22-Вих органам Держприкордонслужби (згідно з розрахунком розсилки) «Щодо порядку організації виїзду за кордон на період дії правового режиму воєнного стану».

У пункті 3 названого листа (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) зазначено, що обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років не застосовуються до осіб, зокрема, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей)+свідоцтво про смерть матері дитини/рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/визнання безвісти відсутньою/рішення суду про розлучення з визначення місця проживання з батьком.

З огляду на викладене та враховуючи те, що позивачем під час здійснення прикордонного контролю на підтвердження самостійного виховання дитини віком до 18 років - свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не було надано або свідоцтва про смерть матері дитини або рішення суду про позбавлення матері батьківських прав або рішення суду про визнання матері дитини безвісти відсутньою або ж рішення суду про розлучення з визначенням при цьому місця проживання з батьком, то суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість оскаржуваних позивачем дій та рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, від 27.03.2022 року.

Щодо наданих позивачем документів (свідоцтво про народження дитини, закордонний паспорт дитини, рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 14.04.2020 року у справі №696/227/20, судовий наказ Кам`янського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 року по справі №696/700/21, Довідка від 24.02.2020 року №31, видана дошкільним навчальним закладом №441), то такі, враховуючи наведені вище приписи, беззаперечно не підтверджують того, що позивач самостійно виховує свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так, свідоцтво про народження дитини підтверджує факт батьківства, а закордонний паспорт дитини право дитини виїхати за кордон України.

Відносно ж названих судових рішень та доводів позову з посиланнями на них, то варто зазначити таке.

Статтею 141 Сімейного кодексу України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних відносин) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, факти розірвання шлюбу та сплати аліментів не звільняють іншого з батьків дитини від участі у її вихованні.

Тому, надані позивачем рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 14.04.2020 року у справі №696/227/20 та судовий наказ Кам`янського районного суду Черкаської області від 17.08.2021 року по справі №696/700/21 підтверджують лише розірвання шлюбу між батьками неповнолітньої дитини та стягнення з матері на користь батька аліментів на утримання сина, однак не є безумовними доказами того, що батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину.

Щодо тверджень позивача про те, що вихованням дитини займається лише він, а її мати жодного разу не зверталась до дошкільного закладку, в якому навчається дитина, з посиланням на Довідку від 24.02.2020 року №31, видану дошкільним навчальним закладом №441, то така довідка сама по собі не є належним та достовірним доказом самостійного виховання позивачем свого малолітнього сина.

До того ж, вказана довідка видана задовго до виникнення спірних у цій справі відносин.

Крім цього, у Довідці від 24.02.2020 року №31 зазначено, що син позивача ОСОБА_3 відвідує заклад дошкільної освіти №441 Дністровського району у місті Києві. Натомість відповідно до матеріалів справи зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_1 . Проте належних доказів проживання позивача та його малолітнього сина у м. Києві, тобто місті, у якому згідно тверджень позивача його син відвідує заклад дошкільної освіти, ОСОБА_1 ні відповідачу, ні суду не надано.

Разом з цим зміст Довідки від 24.02.2020 року №31 свідчить і про те, що у період відвідування сином позивача закладу дошкільної освіти дитина протягом двох місяців була відсутня у садочку у зв`язку із виїздом за кордон до мами, про що у довідці зазначено зі слів батька дитини ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене у своїй сукупності, указані вище посилання позивача суд оцінює критично, а надані на їх підтвердження докази відхиляє.

Вирішуючи спір, суд також звертає увагу, що відповідно до статті 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини першої статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Однак позивачем під час здійснення прикордонного контролю на підтвердження самостійного виховання свого малолітнього сина не було надано ані рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, ані доказів визначення місця проживання дитини за згодою батьків, ані рішення органу опіки та піклування чи суду про визначення місця проживання дитини з батьком. При цьому у судовому рішенні про розірвання шлюбу від 14.04.2020 року у справі №696/227/20 не зазначено про визначення місця проживання дитини з батьком. До того ж, не було надано позивачем, навіть, і довідки про склад сім`ї за місцем проживання.

За указаних обставин суд погоджується із позицією відповідача про недоведеність позивачем станом на час виникнення спірних відносин факту самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, що давало би йому право в період дії правового режиму воєнного стану виїхати за межі України.

Водночас суд зазначає, що у разі незмінності в період дії правового режиму воєнного стану в Україні законодавства, яке регулює спірні відносини, та за наявності у позивача вказаних вище документів, які б беззаперечно підтверджували те, що він самостійно виховує дитину віком до 18 років, позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право виїзду за межі України.

Стосовно тверджень позивача про те, що оскаржуваними діями відповідач порушив не тільки його конституційні права, а й права його неповнолітнього сина на вільне пересування та вільне залишення території України, то суд звертає увагу на те, що оскаржуване рішення прийняте безпосередньо щодо позивача та стосується виключно його прав як громадянина України, який досяг 16-річного віку.

На переконання суду, у спірних відносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Окремо варто зазначити щодо безпідставності позовної вимоги про надання судом позивачу дозволу на перетинання державного кордону України, оскільки прийняття такого виду рішень належить до виключної компетенції органів Державної прикордонної служби України, функції якої суд не може перебирати на себе.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач довів законність оскаржуваних дій та рішення. Натомість доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, визнання нечинним і скасування рішення та надання дозволу на перетинання державного кордону України відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 17 травня 2022 року.
Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ), відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя О.П. Лелюк