Справа № 140/4748/21
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/4748/21 пров. № А/857/4181/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, головуючий суддя Лозовський О.А., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.09.2017 року по день фактичного розрахунку 12.04.2021 року та зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.09.2017 року по день фактичного розрахунку 12.04.2021 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що при звільненні з військової служби не було проведено повного розрахунку та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. На виконання рішення суду від 30.01.2020 року у справі №140/78/20, 17.03.2020 року в/ч НОМЕР_2 позивачу нарахована і виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 14 510,41 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23 вересня 2017 року по 11 квітня 2021 року; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 вересня 2017 року по 11 квітня 2021 року у сумі 64 161 (шістдесят чотири тисячі сто шістдесят одну) гривню 72 копійки, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки та стягнути такий, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом порушено принцип розумності, справедливості та пропорційності.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_2 Національної гвардії України на посаді старшини стрілецької роти з 01.01.2014 року по 22.09.2017 року.

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 Національної гвардії України від 22.09.2017 року №232 «По стройовій частині» старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшину стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних), звільненого наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 11.08.2017 року №41 о/с відповідно до підпункту б пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за станом здоров`я з 22.09.2017 року, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, направлено на військовий облік до Ківерцівського РВК Волинської області.

Згідно із цим наказом позивачу підлягали такі виплати: премія за період з 01 по 22 вересня 2017 року в повному розмірі; одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 20 календарних років служби; додаткова грошова винагорода за період з 01 по 22 вересня 2017 року (а. с. 9).

Як видно з довідки від 12.07.2021 року №50/41/33-489, ОСОБА_1 , 04.10.2017 року при звільненні було здійснено такі виплати на суму 64 322,1 грн, які складаються з:

- грошове забезпечення по 22.09.2017 року - 1 449,43 грн;

- щомісячна премія за вересень 2017 року - 3 373,35 грн;

- щомісячна додаткова грошова винагорода - 2 893,67 грн;

- одноразова грошова допомога при звільненні в запас - 65 765,00 грн;

Середньомісячний розмір грошового забезпечення гр. ОСОБА_1 за останні 2 (два) місяці перед звільнення з військової служби становить 11 194,00 грн.

29.05.2018 року державною виконавчою службою з рахунків військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 року у справі №803/1609/17 було стягнуто грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 46 414,32 грн.

17.03.2020 року ОСОБА_1 відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у справі №140/78/20 було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в період з 2015 по 2017 роки у сумі 14 510,41 грн.

12.04.2021 року ОСОБА_1 , відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року, у справі № 140/717/21 було виплачено індексацію грошових доходів у сумі 3397,37 грн.

Відтак, сума грошового забезпечення, яка підлягала виплаті ОСОБА_1 під час звільнення з військової служби становить 137 803,55 грн.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.02.2018 року у справі №805/977/16-а у подібних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що до даних відносин також слід застосовувати норми статтей 116 та 117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених ст.116 КЗпП України.

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з моменту звільнення позивача 22.09.2017 року по день фактичної виплати 12.04.2021 року.

Сума середнього заробітку за час остаточного розрахунку при звільненні складає 468 333,73 грн., при цьому загальна кількість днів - 1297.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Відповідно до довідки розрахунку про середньоденний заробіток, розмір грошового забезпечення позивача, за два місяці перед звільненням, становив 22 388 грн. Розмір одноденного заробітку склав 361,09 грн.

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, розрахункові суми позивача за її затримку не можна вважати співмірними, оскільки такі в кілька разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.09.2017 року по день фактичного розрахунку 12.04.2021 року у розмірі, що є співмірним із розміром компенсації 64 322,10 грн., решта вимог в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі №140/4748/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький