Справа № 460/14919/21
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2022 року м. Рівне №460/14919/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.03.2020 до 29.10.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.03.2020 №73 (по стройовій частині) його виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Рівненської області. Разом з тим, всупереч вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при звільненні зі служби відповідачем не було нараховано і виплачено позивачу індексації грошового забезпечення у належному розмірі, у зв`язку з чим він був змушений звертатися до суду за захистом своїх прав. Вказав, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі №460/773/21, відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення лише 29.10.2021, що підтверджується копією виписки банку з карткового рахунку позивача. На переконання позивача, оскільки відповідачем не проведено остаточного розрахунку при його звільненні з військової служби 27.03.2020, то останнім порушено вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України, що є обґрунтованою підставою для відшкодувати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. З наведених підстав, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 11.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позиція відповідача щодо позову викладена ним у відзиві на позовну заяву від 14.12.2021, за змістом якого останній вважає доводи позивача необґрунтованими й безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що позивач є військовослужбовцем, на якого під час проходження військової служби поширювалося застосування норм законодавства у військовій сфері, через що встановлювалися спеціальні правовідносини. При цьому, порядок проходження військової служби врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. Виходячи з наведеного, на переконання відповідача, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, норми Кодексу законів про працю України не поширюються, оскільки військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу. Крім того, відповідач зауважив, що оскільки при нарахуванні й виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, то підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України відсутні. На переконання відповідача, оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то з прийняттям судових рішень, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116, 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. З огляду на наведене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 2015 до 2020 року, де отримував грошове забезпечення.

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.02.2020 №121 (по особовому складу) полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Відповідно до витягу з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.03.2020 №73 (по стройовій частині), полковника ОСОБА_1 , заступника начальника управління морально-психологічного забезпечення управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 25.02.2020 №121 (по особовому складу), з правом носіння військової форми одягу, вважати, що справи та посаду здав. З 27.03.2020 виключити із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направити для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Рівненської області.

Станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини відповідач не провів з ним належного розрахунку в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Тому, з приводу згаданих виплат позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі №460/773/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій, позов задоволено повністю:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця січень 2008 року, з 01.03.2018 по 30.11.2018 з встановленням базового місяця березень 2018 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця січень 2008 року, за період з 01.03.2018 по 30.11.2018 з встановленням базового місяця березень 2018 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 в адміністративній справі №460/773/21 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року у справі №460/773/21 без змін.

Відтак, 12.10.2021 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі №460/773/21 набрало законної сили.

На виконання вказаного вище рішення суду, 29.10.2021 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за відповідні періоди в сумі 84638,95 грн (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів), що підтверджується банківською випискою від 30.10.2021 по картковому рахунку позивача та не заперечується відповідачем за змістом поданої ним заяви по суті справи.

Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Основного Закону, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

За змістом статті 1 Закону №2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями частин другої, четвертої статті 9 Закон №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (у редакції, чинній на час виключення позивача зі списків частини), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

У свою чергу, пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (у редакції, чинній на час виключення позивача зі списків частини), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як встановлено вище судом, під час звільнення з військової служби позивачу не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у належному розмірі, що змусило позивача здійснювати захист своїх прав у судовому порядку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі №460/773/21, яке набрало законної сили 12.10.2021, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за відповідні періоди.

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем 29.10.2021 виплачено позивачу індексацію його грошового забезпечення у загальній сумі 84638,95 грн (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Отже, фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби відповідачем здійснено лише 29.10.2021.

При цьому, суд зазначає, що підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України, суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при виключенні із списків особового складу частини, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд, згідно з положеннями статті 9 КАС України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 04.09.2020 у справі № 120/2005/19-а та від 09.07.2020 у справі №320/6659/18.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо непоширення на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, норм трудового законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зауважує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині першій статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» в частині тлумачення судом положень статті 117 КЗпП України, оскільки у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015, провадження №21-1765а15).

Крім того, відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За правилами частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

З огляду на викладене, на переконання суду, дії відповідача щодо непроведення повного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби є протиправними.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 27.03.2020, тоді як виплату індексації грошового забезпечення в сумі 84638,95 грн (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів) проведено лише 29.10.2021, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 в адміністративній справі №460/773/21, яке набрало законної сили 12.10.2021. Тому, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період такої затримки, а саме з 28.03.2020 (з наступного дня після звільнення позивача з військової служби) до 28.10.2021 (оскільки затримка виплати була саме до цієї дати, 29.10.2021 розрахунок вже був проведений), а не за період з 27.03.2020 до 29.10.2021 як зазначає позивач за змістом позовної заяви.

При цьому, середня заробітна плата (грошове забезпечення) працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Разом з тим, позивачем у прохальній частині позовної заяви не заявлено вимоги про стягнення конкретно визначеної суми середнього заробітку (грошового забезпечення), тобто це не є предметом даного спору. Тому, судом не досліджуються зазначені обставини та не надається правова оцінка обставинам щодо визначення конкретної суми середнього грошового забезпечення позивача, яка належить до стягнення.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу за період з 28.03.2020 до 28.10.2021 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні, є протиправними, а тому, порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2020 до 28.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами дотримання ним законодавства про працю України при проведенні повного розрахунку у зв`язку зі звільненням позивача з роботи. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував неправомірність дій відповідача, знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті.

З урахуванням усього вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28.03.2020 до 28.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 16 травня 2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) ;

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) .

Суддя С.А. Борискін