Справа № 460/15709/21
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2022 року м. Рівне №460/15709/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі відповідач), в якому просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку (грошового забезпечення) в розмірі 119673,58 грн за весь період затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2021 до 15.11.2021.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 16.09.2020 наказом Державної фіскальної служби України його звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «б» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ (через хворобу). Проте, у день звільнення повний розрахунок з позивачем проведений не був, оскільки відповідачем не було нараховано та виплачено грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 04.06.2020 до 09.07.2020 і грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року. Вказав, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 у справі №460/8306/20, яке набрало законної сили 22.09.2021, відповідні розрахункові кошти, включаючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2020 до 17.05.2021, надійшли на його банківський рахунок лише 15.11.2021, що підтверджується виписками АТ «Державний ощадний банк України». Оскільки повний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 проведений несвоєчасно, то, на переконання позивача, відповідачем порушені його трудові права, у зв`язку з чим останній зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18.05.2021 до 15.11.2021, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. З наведених підстав, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 23.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позиція відповідача щодо позову викладена ним у відзиві на позовну заяву від 22.12.2021, за змістом якого останній вважає доводи позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що органи державної влади, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади», здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Саме від бюджетних призначень на відповідний рік цілком і повністю залежить виконання рішень судів, за якими боржником виступає Державний бюджет України. При цьому відповідач зауважив, що згідно з нормою статті 25 Бюджетного кодексу України, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду здійснюється органами Державної казначейської служби України. Відтак, керуючись вищезгаданими законодавчими нормами та положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, Головним управлінням ДКСУ у Рівненській області було забезпечено безспірне списання коштів з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 , чим забезпечено виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 у справі №460/8306/20, яке набрало законної сили 22.09.2021. З огляду на наведене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

05.01.2022 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, за змістом якої останній висловив свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, а також мотиви їх відхилення; вказав на необґрунтованість доводів відповідача щодо правомірності його дій та навів аргументи, аналогічні викладеним у позові.

В силу приписів частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в підрозділах податкової міліції ДПА України в Рівненській області, ДПС України в Рівненській області, Головного управління Міндоходів в Рівненській області, Головного управління ДФС у Рівненській області у період з 31.12.1996 до 16.09.2020.

Наказом Державної фіскальної служби України від 30.06.2020 №859-о «Про виконання рішення суду» скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.10.2014 №2174-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено полковника податкової міліції ОСОБА_1 на службі в податковій міліції та посаді заступника начальника управління - начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області, з 30.10.2014.

При цьому, підставою для прийняття відповідного наказу визначено постанову Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №817/3431/14.

Наказом голови Комісії з реорганізації, в.о. начальника Головного управління ДФС у Рівненській області від 10.07.2020 №36-о «Про оголошення наказу ДФС України №859-о від 30.06.2020 «Про виконання рішення суду» оголошено наказ ДФС України №859-о від 30.06.2020 «Про виконання рішення суду».

Наказом голови Комісії з реорганізації, в.о. начальника Головного управління ДФС у Рівненській області від 16.09.2020 №66-о «Про оголошення наказу» оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 15.09.2020 №1319-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким полковника податкової міліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Головного управління Міндоходів у Рівненській області, звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «б» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114, (через хворобу) (пункт 1); здійснено розрахунок вислуги років позивача на день звільнення (пункт 2) та встановлених законодавством виплат у зв`язку зі звільненням (пункти 3, 4).

При цьому, підставою для видання наказу Державної фіскальної служби України від 15.09.2020 №1319-о «Про звільнення ОСОБА_1 » визначено лист Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.09.2020 №1052/8/17-97-05, рапорт ОСОБА_1 , свідоцтво про хворобу від 10.09.2020 №127.

Станом на день звільнення позивача з роботи відповідач не провів з ним належного розрахунку в частині нарахування та виплати компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, що були утримані з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року, та грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по 09.07.2020. Тому, з приводу згаданих виплат позивач звертався до суду із відповідним позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання дій протиправними та стягнення коштів, позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по 09.07.2020 та грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року;

- стягнено з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по 09.07.2020 в сумі 35147 (тридцять п`ять тисяч сто сорок сім) гривень 52 коп., без врахування обов`язкових до сплати платежів;

- стягнено з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року, у сумі 6596 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто шість) гривень 15 коп.;

- стягнено з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 80002 (вісімдесят тисяч дві) гривні 78 коп., без врахування обов`язкових до сплати платежів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 в адміністративній справі №460/8306/20 апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 у справі № 460/8306/20 без змін.

Відтак, 22.09.2021 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20 набрало законної сили.

На виконання вказаного вище рішення суду, 15.11.2021 відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2020 по 09.07.2020 в сумі 28293,76 грн (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 64402,24 грн (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів), грошову компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року, у сумі 6596,15 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками АТ «Державний ощадний банк України» по картковому рахунку позивача та не заперечується відповідачем за змістом поданої ним заяви по суті справи.

Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 18.05.2021 до 15.11.2021, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, наказом Державної фіскальної служби України від 15.09.2020 №1319-о «Про звільнення ОСОБА_1 », оголошеним наказом голови Комісії з реорганізації, в.о. начальника Головного управління ДФС у Рівненській області від 16.09.2020 №66-о «Про оголошення наказу», позивача звільнено із займаної ним посади та податкової міліції 16.09.2020.

На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20, яке набрало законної сили 22.09.2021, 15.11.2021 на картковий рахунок позивача перераховано грошові суми у сукупному розмірі 99292,15 грн, що підтверджується виписками АТ «Державний ощадний банк України» по картковому рахунку ОСОБА_1 .

У той же час, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження відсутності вини Головного управління ДФС у Рівненській області у затримці проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні.

Таким чином, непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем у день його звільнення достеменно підтверджується як наявними у справі матеріалами, так і рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, роз`яснив, зокрема, наступне: згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.04.2020 у справі №805/4458/17-а, за змістом якої частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України, стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не провів з позивачем при його звільненні зі служби остаточний розрахунок, то останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

З матеріалів справи судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 15.11.2021, що підтверджується відповідними виписками АТ «Державний ощадний банк України» та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву, а тому, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за увесь період такої затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

При цьому, суд враховує, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20, яке набрало законної сили 22.09.2021, відповідачем уже нараховано та виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2020 (оскільки позивача звільнено 16.09.2020) до 17.05.2021 (день рішення суду), а тому, сума належної позивачу грошової компенсації підлягає обрахунку та виплаті за період з 18.05.2021 (з наступного дня після рішення суду) до 14.11.2021 (оскільки затримка виплати була саме до цієї дати, 15.11.2021 розрахунок вже був проведений).

Пунктом 2 Порядку №100 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, для встановлення розміру середнього грошового забезпечення, яке підлягає компенсації позивачу, необхідно врахувати розмір середньоденного заробітку позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували його звільненню з роботи липень та серпень 2020 року.

Суд зазначає, що за змістом рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20, яке набрало законної сили 22.09.2021, розмір середньоденного заробітку позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували його звільненню з посади (липень та серпень 2020 року), визначений судом на рівні 661,18 грн відповідно до довідки Головного управління ДФС у Рівненській області від 30.10.2020 №50/17-00-05-30 про нараховане ОСОБА_1 за період роботи липень-вересень 2020 року грошове забезпечення, яка також долучена позивачем до матеріалів даної справи.

За правилами частини першої статті 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 78 КАС України).

Суд також зауважує, що визначений у рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20 розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 не оспорюється сторонами за змістом поданих ними заяв по суті спору.

Крім того, суд враховує, що згідно з пунктом 4 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Таким чином, встановлений рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 в адміністративній справі №460/8306/20, яке набрало законної сили 22.09.2021, період вимушеного прогулу позивача (з 04.06.2020 до 09.10.2020) не впливає на розрахунок середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 за вищезгаданий період.

З огляду на наведене, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача, яке враховується судом для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, становить 661,18 грн.

За період з 18.05.2021 до 14.11.2021 було 180 календарних днів (у травні 14, у червні 30, у липні 31, у серпні 31, у вересні 30, у жовтні 31, у листопаді 14), а тому, середній заробіток позивача за час затримки повного розрахунку при звільненні з роботи становить 119012,40 грн (661,18 грн х 180 календарних днів), а не 119673,58 грн за 181 календарний день як стверджує позивач.

Разом з тим, суд зазначає, що визначений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Із урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При визначенні розміру відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 28.01.2021 у справі №580/2427/19.

За правилами частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням встановлених у ході судового розгляду обставин справи, на переконання суду, необхідно застосувати критерії зменшення розміру належного позивачу відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із розміру середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи при цьому наведені вище умови.

Так, суд зазначає, що виплачена відповідачем 15.11.2021 сума заборгованості в частині оплати вимушеного прогулу позивача за період з 04.06.2020 до 09.10.2020 становить 35147,52 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), в частині грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, виплаченого у листопаді 2014 року 6596,15 грн, а разом 41743,67 грн.

Тобто, частка такої заборгованості у сумі, яка визначена судом відповідно до статті 117 КЗпП України (з урахуванням того, що визначений вище розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить сто відсотків), складає 35% (з розрахунку: 41743,67 грн / 119012,40 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку (грошового забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 41654,34 грн (0,35 х 119012,40 грн).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання судом враховано такі обставини, як розмір несвоєчасно виплачених сум по оплаті вимушеного прогулу та грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, а також дії відповідача щодо її виплати.

Суд зазначає, що бездіяльністю є певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України. Тобто, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати за період з 18.05.2021 до 14.11.2021 середнього грошового забезпечення на користь позивача за час затримки проведення повного розрахунку при його звільненні є протиправною, а тому, належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за вказаний вище період в сумі 41654,34 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами дотримання ним законодавства про працю України при проведенні повного розрахунку у зв`язку зі звільненням позивача з роботи. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував неправомірність дій відповідача, знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті.

З урахуванням усього вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на користь позивача підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 598,38 грн (квитанція від 18.11.2021 №67).

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2021 до 14.11.2021.

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2021 до 14.11.2021 в сумі 41654,34 грн (сорок одна тисяча шістсот п`ятдесят чотири гривні тридцять чотири копійки), з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 598,38 грн (п`ятсот дев`яносто вісім гривень тридцять вісім копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 16 травня 2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) ;

Відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області (вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33023, ЄДРПОУ/РНОКПП 39394217) .

Суддя С.А. Борискін