Справа № 560/4194/22
Суддя: Ковальчук А.М.
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/4194/22
РІШЕННЯ

іменем України

16 травня 2022 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Ковальчук А.М. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації щодо відмови у наданні дозволу на переоформлення у власність ОСОБА_1 автомобіля марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації надати дозвіл на безоплатну передачу у власність та перереєстрацію автомобіля марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач зазначив, що є племінником померлого ОСОБА_2 . ОСОБА_2 , як особу з інвалідністю внаслідок війни І групи по зору, через органи соціального захисту населення 04.09.2008 забезпечено автомобілем марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , з оплатою 7% вартості автомобіля та правом передачі керування ОСОБА_1 , як племіннику, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та відповіддю Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації.

Позивач вказує, що з власних коштів від імені дядька через банківську установу здійснив оплату 7% вартості автомобіля.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, будучи на час смерті зареєстрованим АДРЕСА_1 , та на час його смерті закінчився 10-річний строк експлуатації автомобіля.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_2 , позивач як законний представник, з метою безоплатної передачі автомобіля йому у власність як члену сім`ї з подальшим його переоформленням в червні місяці 2021 року звернувся з письмовою заявою до управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації, яке у свою чергу 14.06.2021 звернулось з відповідним клопотанням до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації.

Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації в наданні дозволу на безоплатну передачу та переоформлення автомобіля марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску у власність позивача відмовив, оскільки останній не був зареєстрованим за місцем реєстрації ОСОБА_2 на час смерті.

Вважає відмову не обґрунтованою, оскільки ОСОБА_2 протягом усього свого життя і до дня смерті, являючись власником 1/3 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 , в ньому постійно проживав без реєстрації. Позивач проживав разом з ним і доглядав його, оскільки за відсутності зору ОСОБА_2 не міг себе обходити, придбавати харчі і одяг та інше майно, яке необхідне для проживання. Зазначає, що вказані обставини підтверджуються довідкою Летичівської селищної ради Хмельницької області № 147 від 18.02.2022 та №148 від 18.02.2022. А тому просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.03.2022 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому зазначає, що оскільки факт реєстрації позивача за місцем реєстрації його дядька - ОСОБА_2 відсутній, підстав для переоформлення автомобіля на його ім`я у Департаменту немає.

Водночас, зазначає, що позивачем надано довідки №147, №148 від 18.02.2022, видані Летичівською селищною радою, а тому даний факт може бути врахований судом при розгляді справи.

Суд, дослідивши належним чином зібрані докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_2 , як особу з інвалідністю внаслідок війни І групи по зору, через органи соціального захисту населення 04.09.2008 забезпечено автомобілем марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , з оплатою 7% вартості автомобіля та правом передачі керування ОСОБА_1 , як племіннику, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та відповіддю Департаменту соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації.

Позивач з власних коштів від імені ОСОБА_2 через банківську установу здійснив оплату 7% вартості автомобіля.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.02.2021, виданого Летичівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Згідно довідок №147, №148 від 18.02.2022 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в одному будинку до дня смерті та вели спільне домашнє господарство за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 , позивач як законний представник, з метою безоплатної передачі автомобіля йому у власність як члену сім`ї з подальшим його переоформленням в червні місяці 2021 року звернувся з письмовою заявою до управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації, яке у свою чергу 14.06.2021 звернулось з відповідним клопотанням до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації.

Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації в наданні дозволу на безоплатну передачу та переоформлення автомобіля марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску у власність позивача відмовив, оскільки останній не був зареєстрованим за місцем реєстрації ОСОБА_2 на час смерті.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наведене нижче.

Спірні правовідносини між сторонами у справі щодо умов та порядку забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації, спеціального автотранспорту інвалідів, регулюються правовими нормами Закону України "Про реабілітацію інвалідів в України" від 06.10.2005 р. №2961-IV (далі - Закон №2961), постанови "Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями" від 19.07.2006 р. №999 (далі - Порядок №999), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Статтею 1 Закону №2961 передбачено, що інвалід - це особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав.

Згідно ст. 26 Закону №2961 Держава забезпечує розробку, виробництво, закупівлю технічних та інших засобів реабілітації, спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію.

Відповідно до статті 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім`ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім`ї померлого інваліда, дитини-інваліда в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 16 Порядку №999 (чинного на час звернення позивача до відповідача з заявою) передбачено, що особі з інвалідністю, законному представнику недієздатної особи з інвалідністю чи дитини з інвалідністю автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, за її (його) бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації. Після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену її сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї), який на час смерті особи з інвалідністю були зареєстровані за місцем реєстрації особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю.

Відповідно до п. 3 Порядку №999, до членів сім`ї особи з інвалідністю належать громадяни України, які проживають разом з нею, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

Судом встановлено, що позивач був членом сім`ї померлого інваліда та що у нього відсутній інший автомобіль, у тому числі отриманий через Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації. Також, згідно довідок №147, №148 від 18.02.2022 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в одному будинку до дня смерті та вели спільне домашнє господарство за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім цього, суд відмічає, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом вказаний автомобіль більше десяти років перебуває в його родині і на утриманні позивача.

Також встановлено, що рішення суду про вилучення автомобіля, отриманого інвалідом, на час звернення позивача прийнято не було.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Таким чином, саме на відповідача, який виконує державні функції в соціальній сфері, покладено обов`язок запропонувати позивачу скористатись правом, яке виникло в нього на отримання автомобіля, вказавши спосіб його реалізації, як це визначено п. 16 Порядку.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України).

В свою чергу згідно частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Щоб визначити поняття «сімейне життя», органи Конвенції вважають за необхідне встановити ступінь кровного споріднення у залучених до справи людей і наявність у них діючих сімейних зв`язків. Сімейне життя в трактуванні статті 8 включає зв`язки між родичами, наприклад, між батьком, матір`ю і дітьми усередині одного шлюбу, а також між бабусею, дідусем і онуками.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 р., зазначено, що у випадку позбавлення власності, встановленні обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановленням контролю за її використанням і було надане відшкодування.

Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [GC], заява No 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Отже, залишається встановити, чи було втручання виправданим. У зв`язку з цим Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (рішення у справі "Брумареску проти Румунії"(Brumarescu v. Romania) [GC], п. 78).

Суд також врахує принцип юридичної визначеності (складової верховенства права, що відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні), в якому, як зазначив Конституційний Суд України в пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, стверджується: "що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки".

Згідно ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

В ст. 2 Закону України, від 11.12.2003, № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв`язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №806/2095/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності зі статтею 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, водночас частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 вказаного Кодексу).

У пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини акцентував увагу на особливій важливості принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі або відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволити.

Визнати протиправною відмову Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації у переоформленні на ім`я ОСОБА_1 автомобіля марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 викладену у листі від 23 червня 2021 року №04.03-2985.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 дозвіл на переоформлення автомобіля марки ZAZ 110307-42, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_3 на ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач:Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації (вул. Володимирська, 109,Хмельницький,Хмельницька область,29001 , код ЄДРПОУ - 25921623)

Головуючий суддя А.М. Ковальчук