Справа № 460/15639/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Махаринець Д.Є.

04 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/15639/21 пров. № А/857/5383/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

за участі секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Рівненської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 460/15639/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

17.11.2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.02.2022р. позов задоволено. Суд стягнув з Рівненської обласної прокуратури в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки Офісом Генерального прокурора виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020р. у справі № 826/17805/14 про поновлення ОСОБА_1 з 24.10.2014р. на посаді заступника прокурора Рівненської області, за період з 31.07.2020р. - 27.09.2021р., в розмірі 910 407 грн. 67 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянти Рівненська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянти просять суд, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

16.07.2020р. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/17805/14, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Рівненської області задоволеною.

Суд визнав протиправним та скасував наказ Генерального прокурора України № 1470к від 23.10.2014р. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Рівненської області.

Крім того, суд поновив ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014р. та стягнув з прокуратури Рівненської області в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014р. -16.07.2020р. у розмірі - 2 037 340, 52 грн.

Також, суд зобов`язав Генеральну прокуратуру України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, яка передбачена ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

В частині поновлення ОСОБА_1 з 24.10.2014р. на посаді заступника прокурора Рівненської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 15 585 грн. 36 коп. суд допустив виконання рішення суду до негайного виконання.

23.04.2021р. Постановою Верховного Суду у справі №826/17805/14 Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020р. та Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2020р. змінено в частині мотивів та викладено в редакції цієї постанови. В іншій частині судові рішення залишенні без змін.

Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ органів прокуратури» від 19.09.2019р. органи прокуратури змінили назву.

Із змісту наказу Генеральної прокуратури України від 23.12.2019р. № 351 «Про день початку роботи Офісу Генерального прокурора» видно, що з 02.01.2020р. розпочав роботу Офіс Генерального прокурора.

п.1 наказу Генерального прокурора від 27.12.2019р. №358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» передбачено, що юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зокрема, Прокуратуру Рівненської області без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи змінено на Рівненську обласну прокуратуру.

28.09.2021р. Наказом Офісу Генерального прокурора № 304к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Рівненської області з 24.10.2014р. (а.с. 47)

Отже, в період з 31.07.2020р.- 27.09.2021р. Офіс Генерального прокурора рішення суду в добровільному порядку не виконав.

Із змісту ч.1, ч.8 ст.235 КЗпП України видно що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Згідно п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

ч.5 ст.124 Конституції України передбачено, що обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства.

В п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

ст.370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновків, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

ст.236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів про те, що позивач не звертався із заявою та не з`являвся в органи прокуратури для виконання рішення суду про поновлення на роботі та про відсутність виконавчих документів про виконання судового рішення, оскільки рішення суду про поновлення на роботі відповідно до вимог ч.8 ст.235 КЗпП України, п.3 ч.1 ст.371 КАС України підлягає негайному виконанню, та є обов`язковим для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, яке Офісом Генерального прокурора не виконано, відповідно до 236 КЗпП України є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відсторонення від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Порядок обчислення середнього заробітку визначений у Постанові Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». ( далі Порядок № 100)

В п.5, п. 8 розділу ІV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку та число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Як встановлено в ході судового розгляду, що знайшло своє відображення у зазначеному вище рішенні Окружного адміністративного суду м.Києва від 16.07.2020р. у справі № 826/17805/14, яке вступило в законну силу, відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 28.12.2019р. № 18-1456зп за період роботи у прокуратурі області з серпня 2014 року середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передували звільненню 23.10.2014р., складала 742,16 грн. та розмір посадового окладу на день звільнення складав 2790 грн.

Згідно листів Мінсоцполітики від 29.07.2019р. № 1133/0/206-19 кількість робочих днів у 2020р. з 31.07.2020 складав 107 робочих днів, Листа Мінсоцполітики від 12.08.2020р.№ 3501/06/219 кількість робочих днів у 2021р-27.09.2021р. складав 183 робочих днів, а всього 290 робочих днів.

Тобто, період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить:

З 31.07.2020р. - 27.09.2021р. - 1 день (липень 2020р.) + 20 днів (серпень 2020р.) + 22 дні (вересень 2020р.) + 21 день (жовтень 2020р.) + 21 день (листопад 2020р.) + 22 дні (грудень 2020) + 19 днів (січень 2021р.) + 20 днів ( лютий 2021р.) + 22 дні (березень 2021р.) + 22 дні (квітень 2021р.) + 18 днів (травень 2021р.) + 20 днів (червень 2021р.) + 22 дні (липень 2021р.) + 21 день (серпень 2021р.) + 19 днів (вересень 2021р.) = 290 робочих днів.

В п.10 Порядку № 100 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» щодо реформи міжбюджетних відносин внесено зміни до п. 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про прокуратуру» та встановлено, що ст.81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевою бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, окреме положення п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року із змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, оплата праці прокурорів регулюється нормами ст.81 Закону України «Про прокуратуру» з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року.

ч.2, ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Окружний адміністративний суд м. Києва в ході судового розгляду також встановив, що в період з 01 грудня 2015 року - 05 вересня 2017 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015р. № 1013 (з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 № 505) відбулося підвищення розміру посадового окладу позивача з 2790,00грн. до 3488,00грн.

Тому, суд дійшов висновків, що відповідно до п.10 Порядку коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів розраховується наступним чином: 3488,00грн. / 2790,00грн = 1,25.

Також, як зазначено в рішенні суду, постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 657 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505» внесено зміни, в тому числі і до додатку 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505 посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, м.Києва, м.Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур , яка вступила в силу 06.09.2017р..

Відповідно до внесених змін до схеми посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, м.Києва, м.Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур (додаток № 2) (затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505 місячний посадовий оклад заступника прокурора становив 8170,00 грн.

Тобто, згідно п.10 Порядку коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів, з урахуванням змін, що вносилися 30 серпня 2017 р. до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», розраховується наступним чином: 8170,00грн./3488,00грн = 2,34.

З 16 січня 2020р. набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України №1155 від 11.12.2019р. «Про умови оплати праці прокурорів», посадовий оклад позивача вчергове підвищено до 34578,00грн. Коефіцієнт підвищення тарифних ставок та посадових окладів становить: 4,23 (34578грн./8170).

Зазначені висновки, викладені у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2020р. у справі № 826/17805/14 Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2021 року не скасовані, тому в силу вимог ст.78 КАС України такі обставини не підлягають доказуванню.

12 грудня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100» (далі по тексту - Постанова №1213), якою п.10 Порядку виключено.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з врахуванням коефіцієнта підвищення тарифних ставок та посадових окладів - 4,23 позивача за період з 31.07.2020р. 27.09.2021р. за 290 робочих днів складає - 910 407,672 грн. ( 742,16 середньоденна заробітна плата * 4,23 коефіцієнт * 290 днів).

ч.1 ст.58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Із змісту абз.2 п.2 мотивованої частини Рішення Конституційного суду України від 09.02.1999р. №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) видно, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, згідно якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним сили. Тобто, до події, факту застосовується закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Отже, до спірних відносин слід застосувати положення Постанови Кабінету Міністрів України№ 100 в редакції, що діяла на час їх виникнення. Тобто, з врахуванням положень п.10., що підтверджується правововою позицією щодо необхідності застосування п.10 Постанови Кабінету Міністрів України №100 у аналогічних спірних правовідносинах яка викладена у постанові Верховного Суду від 30.06.2021р. у справі за № 826/17798/14.

Верховний Суд у цій постанові від 30.06.2021р. у справі за № 826/17798/14 зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій у даній справі, які не застували п.10 Порядку № 100, не відповідають висновкам Верховного Суду у постановах від 15.04.2020р. у справі № 826/15725/17, від 17.06.2020р. у справі № 820/1505/18, від 15.10.2020р. у справі № 826/17601/14 та від 15.10.2020р. у справі № 826/5842/15. Зокрема, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно застосовувати коефіцієнт підвищення посадового окладу відповідно до п.10 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

Тобто, зазначена правова позиція підтверджує висновки суду першої інстанції з якою погоджується колегія суддів щодо необхідності застосування коефіцієнту корегування середньоденного заробітку позивача, оскільки підвищення посадових окладів відбулося в період дії п.10 Постанови Кабінету Міністрів України № 100, що не суперечить цій правовій позиції.

У контексті застосування принципу незворотності дії закону у часі це означає, що у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (звернулась до суб`єкта владних повноважень, подала повний пакет документів тощо), особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність.

Із роз`яснення Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, яке розміщене 24.12.2020р. на офіційному веб-сайті, щодо порядку обчислення середньої заробітної плати у зв`язку з набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100» видно, якщо дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, відбулася до 11.12.2020р. (включно), застосовуються положення постанови № 100 без змін, внесених постановою №1213. Якщо дата початку події, з якою пов`язаний розрахунок середньої заробітної плати, з 12.12.2020р. і пізніше, необхідно застосовувати положення постанови №100 з урахуванням змін, внесених постановою № 1213.

В п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 передбачено, що Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України уповноважено надавати роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, оскільки висловлена правова позиція цього органу щодо порядку застосування профільного нормативно-правового акту має вагомий рекомендаційний характер для належного правозастосування його норм.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент виникнення спірних правовідносин п.10 Порядку №100 при розрахунку середньоденного заробітку підлягав до застосування та відповідно, підлягав до застосування до втрати ним чинності. Водночас, Порядок № 100 не містить норм, які-б передбачали зменшення вже застосованого коефіцієнту. Тому, застосований коефіцієнт підвищення посадового окладу станом на 11.12.2020р. (кінцевий день чинності п.10 Порядку № 100) має бути застосований і у період вимушеного прогулу після 12.12.2020р.

ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність, з врахуванням ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд України в рішенні від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

За таких, обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкти владних повноважень в особі Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури у зв`язку з затримкою виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі діяли не у спосіб визначений законами та Конституцією України. Розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з врахуванням коефіцієнта підвищення тарифних ставок та посадових окладів складає - 910 407,672грн. які суд першої інстанції обгуртовано стягнув з Рівненської обласної прокуратури в користь позивча.

Колегія суддів також не приймає до уваги за безпідставністю доводи апелянтів про те що у разі поновлення працівника на роботі у зв`язку з незаконним звільненням за період у якому він отримував інший заробіток, підлягає до стягнення не середній заробіток, а різниця у заробітку. В даному випадку апелянти покликаються на ту обставину, що позивач займався адвокатською діяльністю, Зокрема, має місце несумісність посади прокурора із зайняттям адвокатською діяльністю.

З правової позиції Верховного суду яка викладена в постановах від 25.05.2016р. у справі № 6-511цс16, від 21.09.2017р. у справі №6-2597цс16, від 22.11.2017р. у справі №6-1660цс 16, від 0103.2018р. у справі 818/149/17, від 30.03.2021р. у справі № 826/7251/15 видно, що покликання скаржника на п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» який визначає що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, є безпідставними. Оскільки, викладені в ньому роз`яснення зроблені з врахуванням вимог ч.3 ст.117 КЗпП України, яку було виключно на підставі Закону України від 20.12.2005р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» .

В п.5 ч.1 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, системний аналіз ст. 18 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст. 25 Закону України «Про запобігання корупції», ст.7 Закону України «Про адвокатуру» дає підстави для висновків, що посада прокуратура є несумісною із діяльністю адвоката. При цьому, у разі виникнення обставин несумісності, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Однак, обставиною несумісності, виникнення якої обумовлює обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність, в контексті спірних правовідносин є видання суб`єктом владних повноважень наказу про поновлення особи на роботі. В даному випадку, обставини несумісності не виникли, оскільки рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відповідачі не виконали.

Норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він перебуває на іншій службі, або провадить адвокатську діяльність, а питання несумісності повинно вирішуватись після поновлення позивача на посаді.

Таким чином, доводи апелянтів щодо неможливості виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді з огляду на несумісність посади прокурора із адвокатською діяльністю останнього також є безпідставними.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» суд дійшов висновку, що у нього немає жодних причин сумніватись, що після ухвалення рішення суду національні суди зможуть поновити розгляд цих справ і присудити відповідне відшкодування втраченої заробітної плати. Заявники мають законні сподівання отримати не тільки відшкодування втраченої заробітної плати, а й будь-яких інших пов`язаних з цим сум, передбачених національним законодавством.

Покликання апелянтів на рішення Верховного суду від 13.05.2020р. колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки, такі висновки стосуються умов оплати праці суддів, що регулюється іншими нормативними актами та виникають із інших правовідносин.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про пропуск позивачем місячного строку звернення з позовом до суду, оскільки останнього поновлено на посаді 28.09.2021р., а з позовом до суду звернувся 17.11. 2021р.

ч.1,ч.2 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз ст.3,ст.4, 24, 94 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про оплату праці», Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, дає підстави для висновків, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці».

Тобто, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Таким чином, строк звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі обмежується трьома місяцями, з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 910/4518/16, постанові Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі № 522/13736/15, від 21.04.2021р. № 461/1303/19.

Отже, позивач строки звернення з позовом не пропустив, оскільки 28.09.2021р. дізнався про порушення свого права, а з позовом до суду звернувся 17.11. 2021р. в межах тримісячного строку.

Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Рівненської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року у справі № 460/15639/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 16.05.2022