Справа № 260/4562/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/4562/21 пров. № А/857/3268/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Кардаш В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 260/4562/21 (головуючий суддя Іванчулинець Д.В., м. Ужгород) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просила: а) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області та скасувати його рішення № 45 від 11.08.2021 в частині встановлення обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, при здійсненні перерахунку пенсії по втраті годувальника у розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати на підставі Довідки Закарпатської обласної прокуратури № 228-вих.2020 від 27.10.2020;

б) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити з 01.08.2021 року перерахунок та виплату позивачеві пенсії по втраті годувальника, у розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати згідно з Довідкою Закарпатської обласної прокуратури № 228-вих.2020 від 27.10.2020 року без обмеження її граничного розміру та здійснити виплату різниці між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішенням від 23 грудня 2021 року Закарпатський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.

Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) щодо встановлення обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, при здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) по втраті годувальника у розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати на підставі довідки Закарпатської обласної прокуратури за № 228-вих.2020 від 27.10.2020.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) здійснити з 01 серпня 2021 року перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), у розмірі 60% від суми заробітної плати померлої матері ОСОБА_2 , відповідно до довідки про розмір заробітної плати Закарпатської обласної прокуратури №228-вих.2020 від 27.10.2020 року, без застосування обмежень її максимального розміру, з врахуванням раніше виплачених сум.

Стягнув на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) судові витрати у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп.).

У задоволені решти частини позовних вимог - відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що пенсійне забезпечення працівників прокуратури здійснюється відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ, нормами ст.86 якого регламентовано не лише підстави призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, але й визначено обмеження максимального розміру пенсій, що призначаються на підставі вказаного Закону №1697-УІІ.

Зазначає також, що проведений перерахунок не призвів до зниження розміру пенсії, а навпаки до її збільшення, що спростовує факт звуження прав позивача на пенсійне забезпечення.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте, у зв`язку з їх неявкою, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 відповідно до ч. 19 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII призначена і виплачується пенсія у зв`язку із втратою годувальника, за померлою матір`ю ОСОБА_2 .

30 липня 2021 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про перерахунок зазначеної пенсії по втраті годувальника, до якої було додано довідку Закарпатської обласної прокуратури від 27 жовтня 2020 року №228-вих.2020 про заробітну плату покійної матері ОСОБА_2 .

Із наявною на Веб-порталі Пенсійного фонду України інформації щодо пенсії позивача вбачається, що відповідач з 30 липня 2021 року здійснив перерахунок пенсії за поданою довідкою №228-вих.2020 від 27.10.2020 на підставі Рішення № 45 від 11 серпня 2021 року та у відповідності до абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону «Про прокуратуру» максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, відтак, розмір пенсії з 22.07.2021 року становить 18540,00 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, поширюються на пенсії, що призначаються працівникам прокуратури відповідно до Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ, та не може застосовуватися до пенсій у зв`язку з втратою годувальника, що призначені сім`ї померлого годувальника, розмір яких визначається ч.19 ст.86 Закону №1697-УІІ виходячи із відсоткового розміру середньомісячного заробітку годувальника. Поряд з цим, оскільки не існує рішення відповідача щодо обмеження максимального розміру пенсії позивача, а таке надане позивачу у вигляді протоколу, що міститься в пенсійній справі, який відображає перерахунок пенсії, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Закарпатській області щодо встановлення обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, при здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові засади пенсійного забезпечення працівників прокуратури встановлює Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI (надалі - Закон № 1697-VІІ).

Згідно з ч. 19 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), за наявності у померлого годувальника стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім`ї. До непрацездатних членів сім`ї померлого прокурора або слідчого належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до положень ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося відповідачем, що позивач, як донька померлої працівниці прокуратури у зв`язку з втратою годувальника - матері ОСОБА_2 набула право на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі ч. 19 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 60% середньомісячного заробітку померлого годувальника, та така пенсія була призначена їй з 22.07.2021. З 30.07.2021 позивачу було проведено перерахунок пенсії на підставі довідки Закарпатської обласної прокуратури про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) від 27.10.2020 з обмеженням максимального розміру.

Оцінюючи такі дії відповідача щодо відповідності їх вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Як наводилося вище, відповідно до ч. 19 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім`ї.

Поряд з цим, ч.15 ст.86 Закону №1697-VII передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становить: з 01.01.2021 - 1769, 00 грн, з 01.07.2021 1854, 00 грн.

Отже, відповідач при перерахунку пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі довідки Закарпатської обласної прокуратури №228-виз.2020 від 27.10.2020, з врахуванням положень ч.15 ст.86 Закону №1697-УІІ та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» застосував обмеження максимального розміру перерахованої пенсії позивача на рівні 18540, 00 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що оскільки ч.19 ст. 86 Закону №1697-УІІ, що регламентує призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, не містить обмеження максимального розмір пенсії, то таке не застосовується, оскільки правова норма щодо обмеження максимального розміру пенсій виділена в окрему ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», а відтак, застосовується до будь-якого виду пенсії, призначеної за нормами цього Закону. Адже ч.2 ст. 86 вказаного вище Закону, якою передбачено розмір пенсії за вислугу років працівників прокуратури, також не містить положення про обмеження її максимального розміру, проте такі обмеження застосовуються відповідно до норми ч.15 цієї ж статті.

Підсумовуючи вказане вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області щодо встановлення обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, при здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника у розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати на підставі довідки Закарпатської обласної прокуратури №228-виз.2020 від 27.10.2020.

Також колегія суддів наголошує, що аналізуючи питання правомірності встановлення таких обмежень, необхідно зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо можливості встановлення обмежень розміру соціальних виплат.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року по справі № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) також свідчить про те, що, неодноразово висловлюючи правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат, ЄСПЛ, не заперечуючи право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат, підкреслюючи водночас необхідність забезпечення прозорості, недискримінаційного характеру відповідних змін, не покладення надмірного тягаря на заявників внаслідок такого втручання держави. Така практика свідчить про достатньо широке "поле" для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.

Отже, ЄСПЛ визнає можливість того, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи і з`ясовує: чи було законним таке втручання, чи переслідувало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується.

За аналогічних обставин ЄСПЛ не констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа Valkov and Others v. Bulgaria (заява № 2033/04); справа Khoniakina v. Georgia (заява № 17767/08)).

Хоча виплати соціального страхування є "майном" у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак обмеження максимальним розміром пенсій працівникам прокуратури не може вважатися порушенням їх права володіння цим майном, оскільки такі здійснені державою шляхом введення нових законодавчих положень з метою регулювання політики соціального забезпечення. Встановлені обмеження не є непропорційними та не призводять до порушення сутності пенсійних прав.

Водночас розмір пенсії працівників прокуратури, з урахуванням встановлених обмежень максимальною сумою, залишається вищим середньомісячного розміру пенсії в Україні. Тобто, встановлення максимального розміру пенсії для працівників прокуратури не поставило їх у невигідне становище, оскільки їх право на соціальне забезпечення було за ними збережене, вони не були позбавлені своїх засобів для існування і не були піддані ризикові недостатності таких засобів для життя. Тому встановлення максимального розміру пенсії не можна вважати таким, що поклало на працівників прокуратури надмірний чи непропорційний тягар, чи порушило їх право на мирне володіння своїм майном.

Вказане в рівній мірі стосується й пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної за нормами Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, таке обмеження не є дискримінаційним, оскільки стосується не лише працівників прокуратури, а й інших категорій пенсіонерів, зокрема поширюється на пенсії, призначені відповідно до Митного кодексу України, Законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, допустився помилки в частині застосування норм матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 260/4562/21 та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 10.05.2022.