Справа № 120/11265/21-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2022-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 травня 2022 р. Справа № 120/11265/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач), в якій просить стягнути 451 474,83 грн., з яких 41 484,62 грн. - три проценти річних від прострочених сум та 409 990,21 грн. - втрати від інфляції за період з 05.07.2011 по січень 2021 року.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача вказує, що у січні 2021 року боржником - Пенсійним фондом було виплачено суму заборгованості на виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 у справі №232/1608/12. На підставі вимог статті 625 ЦК України, позивач вважає, що боржником прострочено виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим, останній має сплатити їй інфляційні втрати в сумі 409 990,21 грн. та 3% річних у розмірі 41 484,62 грн.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення коштів.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021 ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 15.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України.

28.03.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив щодо задоволення заявлених вимог та посилаючись на норми ЦК України, зокрема ст. 625, з врахуванням правової позиції ВС, висловленої у постанові від 10.04.2018 по справі №910/10156/17, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18 вказав, що правовідносини, які існують між ГУ ПФУ у Вінницькій області та ОСОБА_1 стосуються виключно питання виплати пенсії. Нараховані суми пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення у справі №232/1608/12 виплачені заявникові без затримок у часі. Відтак, розрахунок втрат від інфляції, на переконання представника відповідача, не може проводитись з дати визначеної в рішенні суду як моменту здійснення перерахунку пенсії.

Крім того, представник наголосив, що в даному випадку між сторонами існують саме деліктні правовідносини, до яких не можуть застосовуватись положення статті 625 ЦК України, а недоотриманий позивачем розмір пенсії не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Відповідно до ст. 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Частинами першою, другою статті 26 цього Закону визначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас законних підстав для зупинення провадження у цій справі не встановлено.

З огляду на викладене та враховуючи, що учасники справи скористалися своїм правом на подання заяв по суті справи, суд доходить висновку про відсутність правових перешкод для ухвалення рішення в цій адміністративній справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2015 у справі №232/1608/12, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 та постановою ВС від 07.08.2019, визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії при переведенні пенсії із наукової на пенсію за віком в частині застосування величини оцінки одного року страхового стажу в 1,35% та застосування індивідуального коефіцієнта заробітної плати для обчислення пенсії величиною 2,28248. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 при переведенні із наукової пенсії на пенсію за віком з 05.07.2011 р. згідно з вимогами ст. ст. 24 ч. 2, ч. 4, 25 ч. 1, 27 ч. 2, 40 ч. 1, 45 ч. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при цьому: відновити ОСОБА_1 індивідуальний коефіцієнт заробітної плати для обчислення її пенсії величиною 2,45214 за період трудового стажу 415 місяців до 19.07.1993; оцінку одного року страхового стажу, що визначена в 1,35 % застосувати лише до одного місяця стажу у системі персоніфікованого обліку з 01.06.2011 по 30.06.2011; двоскладовою формулою розрахунку обчислити ОСОБА_1 пенсію за віком за 415 місяців до 19.07.1993 і за один місяць з 01.06.2011 по 30.06.2011 в системі персоніфікованого обліку. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою пенсією та належною до виплати пенсією згідно з ст. ст. 24 ч. 2, ч. 4, 25 ч. 1, 27 ч. 2, 40 ч. 1, 45 ч. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.07.2011 по день перерахунку.

Як встановлено судом при розгляді адміністративної справи № 127/14729/17 у постанові від 03.10.2017, на виконання постанови у справі №232/1608/12 судом видано виконавчий лист та управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкрито виконавче провадження ВП №48012145.

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 08.06.2016 державним виконавцем Сінгаєвською О.М. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 232/1608/12, виданого 02.07.2015 Вінницьким міським судом Вінницької області закрито в зв`язку з недоцільністю застосування рішення суду, так як після перерахунку пенсії ОСОБА_1 розмір її пенсії зменшиться до 1049 грн.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 22.06.2017 року було скасовано постанову головного державного виконавця від 08.06.2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 48012145, оскільки винесена передчасно та без урахування вимог ст.ст. 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження» .

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02.03.2021 у справі №232/1608/12, за наслідками розгляду звіту ГУ ПФУ у Вінницькій області про виконання судового рішення від 07.04.2015 у справі №232/1608/12, встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області проведено перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до абзаців 3-6 резолютивної частини вказаної постанови. Згідно абзацу 7 резолютивної частини постанови суду, 06.12.2019 Головним управлінням проведено нарахування сум пенсії ОСОБА_1 та здійснено виплату різниці між фактично отриманою пенсією та належною до виплати пенсією згідно ст. ст. 24 ч.2, ч.4, 25 ч.1, 27 ч.2, 40 ч.1, 45 ч.3 Закону №1058 з 05.07.2011 року по день перерахунку з розрахунку 4840, 95 грн., який був складений позивачем, про що зазначено в ухвалі суду від 20.11.2019 у справі №232/1608/12. Сума донарахованих коштів за період з 05.07.2011 по листопад 2020 становить 220 390,63 грн., яка була виплачена в грудні 2020 року. Додатково, проведено індексацію пенсії за односкладовою формулою, без врахування коефіцієнту стажу. Сума донарахованих виплат складає 29623,83 та виплачена 21.02.2021, розмір пенсії ОСОБА_1 після проведеного перерахунку становить 7101,03 грн.

Таким чином, на переконання позивача, відповідач із 05.07.2011 по грудень 2021 року щомісяця недонараховував їй пенсію, при цьому відбувались інфляційні процеси, у зв`язку з чим позивач самостійно здійснила помічний розрахунок заборгованості та розрахунок інфляційних втрат з сум невчасно отриманих пенсійних виплат та звернулась до суду з цим позовом з метою їх стягнення.

Визначаючись щодо заявлених вимог в контексті цієї спірної ситуації, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законодавець у частині 1 статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, якими є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Поряд з цим, як зазначалось вище стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховним Судом України викладена наступна правова позиція: за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 в справі № 2а-11853/10/1570.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та ГУ ПФУ у Вінницькій області, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Таким чином, в цій справі у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм права викладені в постановах Верховного Суду від 15.04.2021 в адміністративній справі №807/542/17, від 26.07.2021 в адміністративній справі 712/23614/12.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Аналогічне правозастосування положень статті 625 Цивільного кодексу України висловлено Верховним Судом у постанові від 27.08.2020 у справі № 804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, у постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Оскільки в межах спірних в цій справі правовідносин у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 Цивільного кодексу України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, тобто відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, то й застосування правових наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання до цих правовідносин неможливо.

За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Отже, ГУ ПФУ у Вінницькій області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст. 625 ЦК України, тому положення ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Суд зазначає, що у цій справі не встановлено цивільно-правової відповідальності відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та ГУ ПФУ у Вінницькій області, є публічними, а не цивільно-правовими.

Аналогічна правова позиція висловлена Сьомим апеляційним адміністративним судом у постановах від 17.03.2022 у справі №560/17297/21.

Разом з тим, суд зауважує та звертає увагу позивача, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач в спірних правовідносинах не допустив порушень вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 139 КАС України питання про розхподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 16.05.2022

Суддя Томчук Андрій Валерійович