Справа № 420/2020/22
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2020/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АТП 2020» до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «АТП 2020» до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №330502 від 18.01.2022.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що постановою відповідача від 18.01.2022 року №3350502 ТОВ «АТП 2020» притягнуто до відповідальності, передбаченої ч. 1 абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», стягнуто адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

Представник позивача зазначає, що зазначена постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки чинним законодавством не встановлено обов`язку наявності у водія роздруківки з цифрового тахографа, при цьому ведення індивідуальної контрольної картки водія є допустимою альтернативною формою фіксації інформації про рух транспортних засобів та про певні періоди роботи водіїв під час виконання внутрішніх перевезень.

Також, на переконання представника позивача перевірка оснащеності тахографом здійснюється співробітниками Укртрансбезпеки, відповідно до повноважень, лише при здійсненні міжнародних перевезень, а при здійсненні внутрішніх перевезень проводиться лише перевірка документів на встановлений тахограф.

За твердженням представника позивача, під час перевірки посадові особи відповідача не прийняли до уваги індивідуальну контрольну картку водія та не відобразили в акті перевірки її наявність, як і не прийняли до уваги її наявність під час розгляду справи про притягнення позивача до відповідальності, що є порушення з боку відповідача та свідчить про неповний та необ`єктивний розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, представник позивача зазначає, що відповідачем надано не завірену належним чином копію акту перевірки.

Не погоджуючись із постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області про накладення адміністративно-господарського штрафу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 31.01.2022 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та витребувано від Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області належним чином завірені копії матеріалів, які стали підставою для прийняття оскаржуваної постанови.

У встановлений в ухвалі від 31.01.2022 року строк відповідач відзив на адміністративний позов та витребувані документи не надав.

Копія ухвали суду від 31.01.2022 року направлена на електронну адресу Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області, а саме , та отримано відповідачем 15.02.2022 року про що свідчить повідомлення про прочитання.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною 4 ст.159 КАС України встановлено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 (наймодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «АТП 2020» (наймач) укладено договір найму (оренди) транспортних засобів, відповідно до п.п 1.1. якого наймодавець передає а наймач приймає транспортний засіб, зокрема, марки MAN, модель TGX 26.440, тип транспортного засобу вантажний спеціалізований сідловий тягач, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

18.11.2021 року посадовою особою Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки складено та підписано акт №289377 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, відповідно до якого перевірка була проведена на ділянці а/д Р-66 139 км +835 м відповідно до направлення на перевірку №014097 від 15.11.2021 року.

Перевірка здійснена щодо транспортного засобу марки MAN TGX 26.440, реєстраційний номер НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ; водій ОСОБА_2 . Під час перевірки виявлені порушення:

наказу МТЗУ №385 від 24.06.2010 р., а саме у водія т.з. якого обладнаний цифровим тахографом не використовується особова картка водія, відсутня роздруківка з цифрового тахографа.

Відповідальність за встановлені порушення передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів ,визначених ст. 48 цього Закону, а саме роздруківки з цифрового тахографа за 18.11.2021 року.

На підставі акту №289377 від 18.11.2021 відповідачем прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 18.01.2022 року №330502, відповідно до якої враховуючи, що ТОВ «АТП 2020» допущено порушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз.3 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", постановлено стягнути з нього адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.

Стаття 19 Конституції України в першому реченні закріплює автономію особистості в її різноманітній життєдіяльності, а у другому реченні містить її королларій, передбачаючи, що держава не може виходити за межі повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 5 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (надалі - Закон № 2344-III).

Відповідно до частини 12 статті 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, регулювалася Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 р. (далі - Порядок № 1567).

Відповідно до п. 3 Порядку № 1567 органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 р. №592 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» правонаступником майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, що ліквідується, є Державна служба з безпеки на транспорті.

Пунктом 4 Порядку № 1567 визначено, що державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно з п. 13 Порядку № 1567 графік проведення рейдових перевірок складається та затверджується керівником Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Щотижневий графік складається з урахуванням проведення рейдових перевірок не частіше ніж один раз на квартал.

Рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту (п.14 Порядку № 1567).

Згідно з абз. 2 п. 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки суб`єкта господарювання перевіряється наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

У відповідності до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 р. № 2344-III (далі - Закон № 2344) автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних пасажирських перевезень: для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

У відповідності до п. 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340 (далі - Положення), автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Згідно п. 6.3 Положення водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).

У відповідності до ст. 18 Закону № 2344з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані:

- організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України;

- здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху;

- забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці;

- здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

В розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів, здійснення внутрішнього чи міжнародного перевезення та інших обставин.

Згідно з визначенням Положення тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ.

Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування.

Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена.

У відповідності до п. «а» ч. 1 ст. 10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.

Згідно ч. 3 ст. 10 даної Конвенції традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.

Приписи п. «а» ч. 1 ст. 10 вказаної Конвенції, на думку суду, є універсальними для будь - якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія.

В той же час, ведення тахографу передбачене для деяких категорій транспорту, в тому числі таких, протяжність маршруту яких становить понад 50 км.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що водії, які здійснюють перевезення на маршруті протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 19.03.2020 року по справі №823/1199/17.

Зважаючи на те, що Положення розроблене на виконання, в тому числі, вказаної Конвенції, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В свою чергу, суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача стосовно того, що відповідачем не прийнято до уваги наявність у водія індивідуальної контрольної книжки водія, оскільки жодних доказів того, що водій надав її під час перевірки, або що під час розгляду справи про притягнення до відповідальності позивача копія цього документу надавалась відповідачу позивачем до суду не надано.

При цьому, як зазначено в акті перевірки від 18.11.2021 року, підписаного водієм, останнім в графі «пояснення водія про причини порушення» зазначено «не вставив в тахограф особову карту водія». Жодних пояснень щодо наявності індивідуальної контрольної книжки водія, водієм в поясненнях не наведено.

Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача стосовно того, що позивач не належним чином був повідомлений про розгляд справи щодо порушення перевізником ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» ТОВ «АТП 2002» з огляду на те, що представник особисто отримав запрошення, хоч і за 1 день до розгляду справи, та розгляд справи відбувся за участі представника позивача .

Крім того, надання позивачу, за твердженням представника позивача, незавіреної копії акту перевірки від 18.11.2021 року №289377 не спростовує встановленого відповідачем порушення, а також можливості надати докази на спростування встановленого в цьому акті порушення.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 139, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «АТП 2020» до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «АТП 2020» (, вул. Приморська, 49, м. Одеса, 65026)

Відповідач: Відділ державного нагляду (контролю) у Одеській області (адреса: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, 4)

Третя особа: Державна служба України з безпеки на транспорті (, вул. Перемоги, 14, м. Київ, 01135)

Суддя П.П. Марин

.