Справа № 640/10019/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 22 грудня 2017 року № 163 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення з 21 грудня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 21 грудня 2017 року по 13 квітня 2018 року.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що при прийнятті спірного наказу відповідачем було порушено вимоги пункту 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11 червня 2008 року. Позивач наголосила, що у період з 26 грудня 2017 року по 11 квітня 2018 року, безперервно перебувала на лікуванні в лікарняних закладах, з огляду на що, військовою частиною НОМЕР_1 повинно було нараховуватися та виплачуватися грошове забезпечення в повному обсязі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2021 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 22 грудня 2017 року № 167 в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення з 21 грудня 2017 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 26 грудня 2017 року по 10 квітня 2018 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 23.03.2022.

У зв`язку з тим, що розгляд справи 23.03.2022 не відбувся, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2022 призначено розгляд апеляційної скарги на 11.05.2022 у порядку письмового провадження.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 липня 2016 року між позивачем та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років.

Відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20 листопада 2017 року № 445 лейтенанта ОСОБА_1 , начальника геоінформаційної служби штабу 44 окремої артилерійської бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відповідно до пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України увільнено від займаної посади та призначено старшим офіцером відділу оперативного забезпечення штабу кадру управління корпусу резерву, ВОС - 1901003.

22 грудня 2017 року командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) видано наказ № 163, згідно змісту якого, військовослужбовця військової служби за контрактом ОСОБА_2 , начальника геоінформаційної служби військової частини НОМЕР_1 , вважати такою, що 21 грудня 2017 року самовільно не вийшла на службу. З 21 грудня 2017 року зняти з усіх видів забезпечення.

Незгода позивача із вказаним наказом в частині зняття з усіх видів забезпечення зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з протиправності та передчасності прийняття оскаржуваного наказу від 22 грудня 2017 року № 163 саме в частині зняття позивача зі всіх видів забезпечення з 21 грудня 2017 року, адже станом на дату прийняття такого наказу, позивач була відсутня на місці служби без поважних причин лише добу, а не понад 10 діб, як того вимагає пункт 34.4 Інструкції № 260.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк позивач 21 грудня 2017 року самовільно залишила місце несення служби, не повідомивши про це свого безпосереднього начальника, на зв`язок не виходила, підтверджуючих документів законності своєї відсутності на службі на адресу військової частини не надала, чим порушила вимоги статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Крім того, позивач сама підтверджує свою відсутність на службі без поважних причин 21,22 та 25 грудня 2017 року, а тому, на переконання апелянта, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 22 грудня 2017 року № 163 в частині зняття позивача з усіх видів забезпечення з 21 грудня 2017 року та визнання її такою, що самовільно не вийшла на службу є законним, правомірним та скасуванню не підлягає. Крім того, позивач лише 11 квітня 2018 року повернулась до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 та подала рапорт про прибуття з лікування, а підтверджуючі документи свого перебування на лікуванні в період з 26 грудня 2017 року по 10 квітня 2018 року подала 13 квітня 2018 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Грошове забезпечення військовослужбовців врегульоване статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин). Так, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

При цьому, порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначала Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджена наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (надалі - Інструкція № 260, чинна станом на дату існування спірних правовідносин).

Згідно норм пункту 1.2 Інструкції № 260, грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.

Так, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що 22 грудня 2017 року від начальника стройової частини штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 надійшов рапорт про відсутність 21 грудня 2017 року на службі без поважних причин військовослужбовця військової служби за контрактом начальника геоінформаційної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 .

На підставі вказаного рапорту, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22 грудня 2017 року № 1476 призначено службове розслідування по факту відсутності на військовій службі лейтенанта ОСОБА_1 начальника геоінформаційної служби військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22 грудня 2017 року № 163, начальника геоінформаційної служби військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 визнано такою, що з 21 грудня 2017 року самовільно не вийшла на службу та з 21 грудня 2017 року її знято зі всіх видів забезпечення.
Слід звернути увагу на те, що вказаний наказ відповідача оскаржується позивачем в частині зняття зі всіх видів забезпечення. Позивач вважає наказ в цій частині протиправним, та таким, що не ґрунтується на нормах закону, прийнятий поза межами критеріїв, визначених ч. 2 ст. 2 КАС України.

Водночас, питання призупинення виплати грошового забезпечення врегульоване вимогами пункту 34.4 Інструкції № 260, за якими, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

За вимогами пункту 31.6 Інструкції № 260, командир військової частини позбавляє військовослужбовців премії повністю: за невихід на службу без поважних причин.

Тож, з наведеного слідує, що невихід на службу без поважних причин є законодавчо визначеною підставою для позбавлення військовослужбовця премії. Залишення ж військової частини або місця служби на строк понад 10 діб незалежно від причини залишення є підставою для призупинення виплати грошового забезпечення, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Згідно обставин справи, відсутність позивача на службі без поважних причин мало місце 21 грудня 2017 року, 22 грудня 2017 року та 25 грудня 2017 року. Тобто, має місце відсутність на місці служби в строк, менше ніж 10 діб, хоча оскаржуваний наказ видано 22.12.2017, з огляду на що, у відповідача були наявні підстави для позбавлення позивача премії за грудень 2017 року в повному обсязі, що самим позивачем і не оспорюється, водночас, спірним є правомірність зняття на дуту наказу позивача з усіх видів грошового забезпечення.

Причини залишення позивачем місця служби не були встановлені. Ту обставину, що причини залишення місця служби не встановлені, відповідач вважає достатньою для висновку про самовільне залишення позивачем служби. Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів виходить з того, що у разі не встановлення фактичних причин залишення місця служби, для визнання військовослужбовця таким, що самовільно залишив місце служби, необхідно перевірити наявність чи відсутність фактів, обставин, умов, чинників тощо, які б давали обґрунтовані підстави стверджувати про відсутність інших причин відсутності військовослужбовця на місці служби.

У той же час, у відповідача станом на 22 грудня 2017 року, були відсутні законодавчо визначені підстави для призупинення виплати грошового забезпечення, адже на вказану дату позивач була відсутня на місці служби без поважних причин лише одну добу. Протиправність прийняття даного наказу станом на 22 грудня 2017 року підтверджується також листом начальника Тернопільського зонального відділу військової служби правопорядку № 22 лютого 2018 року № 4/625, в якому вказано, що в порушення до пункту 34.4 Інструкції в січні 2018 року, при виплаті грошового забезпечення за грудень 2017 року позивачу не було виплачене належне грошове забезпечення за період з 01 по 20 грудня 2017 року. У зв`язку з чим, Тернопільським зональним відділом військової служби правопорядку на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 направлено акт реагування щодо усунення виявлених порушень чинного законодавства та притягнення винних посадових осіб до юридичної відповідальності.

Водночас, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, матеріали даної справи не містять жодних доказів щодо вжиття відповідачем належних заходів стосовно усунення існуючих порушень в частині виплати грошового забезпечення позивачу. За таких обставин, доцільним та правильним є висновок суду першої інстанції про протиправність та передчасність прийняття оскаржуваного наказу від 22 грудня 2017 року №163 в частині зняття позивача зі всіх видів забезпечення з 21 грудня 2017 року, адже станом на дату прийняття такого наказу, позивач була відсутня на місці служби без поважних причин лише добу, а не понад 10 діб, як того вимогах пункту 34.4 Інструкції № 260. Оскаржуваний наказ в цій частині є передчасним.

Стосовно результатів проведеного службового розслідування, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказані висновки службового розслідування мали місце після прийняття спірного наказу та, відповідно, не слугували підставою його прийняття, як і не можуть бути взяті до уваги доводи сторін про здійснення досудового розслідування, адже предметом даного спору є саме перевірка обґрунтованості рішення відповідача про саме зняття позивача з усіх видів грошвого забезпечення з 21.12.2017.

Дійсно, позивач лише 11 квітня 2018 року прибула до військової частини НОМЕР_1 , про що повідомила рапортом про прибуття з лікування. До рапорту було додано копії документів про перебування на лікуванні у період з 26 грудня 2017 року по 11 квітня 2018 року, а саме:

- довідка з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Святошинського району м. Києва від 05 січня 2018 року про перебування на амбулаторному лікуванні - була на амбулаторному прийомі у сімейного лікаря з 26 грудня 2017 року по 05 січня 2018 року з діагнозом «Гострий трахеїт»;

- листок непрацездатності серії АДА №599588, згідно якого позивач по загальному захворюванню в амбулаторному режимі проходила лікування у Київському міському неврологічному диспансері №4, з 27 грудня 2017 року по 25 січня 2018 року та продовжує хворіти;

- довідка з Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у місті Києві від 10 квітня 2018 року №915/6715 про перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 26 січня 2018 року по 10 квітня 2018 року у відділенні №15.

Натомість, відповідач свою позицію обґрунтовує тим, що лише 11 квітня 2018 року дізнався про причини відсутності позивача на місці служби в період з 21 грудня 2017 року по 10 квітня 2018 року. Рапорт з підтверджуючими документами перебування на лікарняному в період з 26 грудня 2017 року по 10 квітня 2018 року було надано позивачем 11 квітня 2018 року, що останньою не заперечується. Водночас, наявними матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 квітня 2018 року № 78 лейтенанта ОСОБА_1 , начальника геоінформаційної служби військової частини НОМЕР_1 з 13 квітня 2018 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і вважати таким, що 13 квітня 2018 року справи та посаду здала і вибула до кадру управління корпусу резерву для подальшого проходження військової служби. З 13 квітня 2018 року знята з усіх видів забезпечення.

Так, вимогами пункту 109 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.

Тобто, на дату вибуття позивача до кадру управління корпусу резерву для подальшого проходження військової служби відповідачу було достеменно відомо про причини відсутності позивача на місці служби в період з 26 грудня 2017 року по 10 квітня 2018 року, а саме - перебування її на лікуванні. За період перебування позивача на лікуванні відповідачем повинно було нараховуватися та виплачуватися грошове забезпечення, адже позивач перебувала на лікарняному в межах строку, визначеного законодавством (тобто без перевищення чотиримісячного терміну). Доказів недостовірності відомостей, що містяться в довідках, які підтверджують перебування позивача на лікуванні, відповідачем не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму грошового забезпечення.

Тож, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2021 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко