Справа № 300/6468/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/6468/21 пров. № А/857/2404/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Микитюком Р.В. в м. Івано-Франківську в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), викладене у листі №7966-7614/Ц-02/8-0900/21 від 30.09.2021 про відмову у виплаті йому грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити таку грошову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що пунктом 7-1 розділу VI Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV) визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форм власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж на таких посадах (для чоловіків-35 років, для жінок-30), а також якщо вони до цього не одержували будь-якої пенсії, під час призначення пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Страховий стаж для обчислення пенсії за віком позивача на день призначення становив 44 роки 7 місяців, в тому числі, робота в закладах охорони здоров`я на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е-ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становив 34 роки 2 місяці 17 днів. Згідно записів трудової книжки, позивач працював за сумісництвом лікарем відділення швидкої допомоги Тлумацької райлікарні в період з 11.08.2008 по 01.12.2010. Основною умовою призначення пенсії за вислугу років є те, що зайнятість на зазначених у Переліку посадах має бути за основним місцем роботи. Робота на посаді, не передбаченій Переліком, а також робота на посадах, що ним передбачені, проте за сумісництвом, не дають права на пенсію за вислугу років. Відтак, у пенсійного органу відсутні підстави для нарахування вказаної вище грошової допомоги, через відсутність страхового стажу 35 років.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 04.06.2021.

Позивачем подано заяву про виплату передбаченої пунктом 7.1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV грошової допомоги в розмірі 10 (десяти) місячних пенсій станом на день її призначення як працівнику охорони здоров`я, що працював на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, та виходить на пенсію за віком і має стаж на таких посадах 35 років.

Однак, пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні та виплаті одноразової допомоги як медичному працівнику, мотивуючи тим, що згідно записів трудової книжки позивача, він працював за сумісництвом лікарем відділення швидкої допомоги Тлумацької райлікарні в період з 11.08.2008 по 01.12.2010.

Вважаючи оспорюване рішення протиправним, позивач звернувся в суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно відмовив позивачу у виплаті одноразової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених пенсій при виході на пенсію як працівнику охорони здоров`я, оскільки зазначені вище правові норми не містять жодних застережень щодо неврахування стажу роботи у випадку роботи у закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно п.7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної чи комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж (для чоловіків 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь- яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги та механізм виплати цієї допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №1191 від 23.11.2011 було затверджено порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати. Відповідно до п. 2 вказаного порядку до страхового стажу, що визначає право на ви плату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Згідно п.7 Порядку №1191, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Відповідно до п.5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (35 років для чоловіків) роботи на певних визначених законодавством посадах, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1980 ОСОБА_1 працював:

- з 04.07.1984 по 28.02.1986 - медсестра Івано-Франківського пологового будинку (1 рік 7 місяців 25 днів);

-з 01.08.1986 по 29.07.1987 - лікар-інтерн Козовської центральної райлікарні Тернопільської області (11 місяців 29 днів);

-з 03.08.1987 по 05.08.1999 - лікар-терапевт, головний лікар Денисівської дільничої лікарні Тернопільської області (12 років 3 дні);

-з 10.08.1999 по 08.08.2008 - заступник головного лікаря лікарні, лікар, дільничий терапевт поліклініки Тлумацької центральної райлікарні (8 років 11 місяців 29 днів);

-з 02.12.2010 по 31.12.2013 - лікар, дільничий терапевт поліклініки Тлумацької центральної райлікарні (3 роки 1 місяць);

-з 01.01.2014 по 30.06.2021 - лікар Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, директор Комунального некомерційного підприємства «Районний центр первинної медико-санітарної допомоги Тлумацької районної ради» (7 років 5 місяців 21 день) (а.с.6-7).

Судом також встановлено, що позивач працював за сумісництвом лікарем відділення швидкої допомоги Тлумацької райлікарні в період з 11.08.2008 по 01.12.2010, що підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства «Тлумацька центральна міська лікарня» №83 від 03.09.2021 та записами у трудовій книжці.

Колегія суддів зазначає, що позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії досяг пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV та будь-якого іншого виду пенсії не отримував.

Колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 було затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років та встановлено, що в закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги право на пенсію за вислугу років мають громадяни, які працювали на таких посадах: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Згідно висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №876/5312/17, сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації. Зарахування виконуваної роботи на означеній посаді не ставиться у залежність від того, чи було це місце основним місцем роботи чи за сумісництвом.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного суду у постанові від 30.01.2019 по справі №442/456/17.

Отже, жоден нормативно-правовий акт, який входить до діючого законодавства України, не містить прямої заборони зараховувати до стажу роботи, який дає право на отримання пенсії за вислугу років працівникам закладу охорони здоров`я за сумісництвом.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, загальний стаж роботи позивача для призначення пенсії за вислугою років за період роботи на посадах лікаря у лікарняних закладах становить 36 років 4 місяці 16 днів, що дає йому право на одержання десяти місячних пенсій при призначенні пенсії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для виплати позивачу одноразової допомоги у розмірі 10 (десяти) призначених пенсій при виході на пенсію як працівнику охорони здоров`я, оскільки зазначені вище правові норми не містять жодних застережень щодо неврахування стажу роботи у випадку роботи у закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

Згідно ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року по справі №300/6468/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук