Справа № 160/3810/22
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2022 року Справа № 160/3810/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Жукової Є.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 16.12.2021 р. за №317363 на загальну суму 17 000,00 грн., -
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 р. провадження у справі, після залишення ухвалою суду від 21.02.2022 р. даної позовної заяви без розгляду, було відкрито, та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.
16 грудня 2021 р. Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №317363.
Позивач оскаржувану постанову управління Укртрансбезпеки вважає протиправною, у зв`язку з наступним.
Як вбачається з акту №308146 від 23 жовтня 2021 р., складеного працівниками Укртрансбезпеки, 23 жовтня 2021 року об 11:40 год. був зупинений для перевірки транспортний засіб DAF АЕ65 державний номер НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 , транспортний засіб належить ОСОБА_1 . Під час перевірки було виявлено порушення ст. 34 ЗУ «Про автомобільний транспорт», пункту 3.3 наказу Мінтрансзв`язку від 24.06.2010 року №385, вантаж перевозиться транспортним засобом обладнаним аналоговим тахографом за відсутністю на момент перевірки документів визначених ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутні тахокарти у кількості, що передбачені ЄУТР. В акті зазначено, що від пояснення причин порушення та підписання акту водій відмовився.
При цьому, позивач зазначає, що як на місці зупинки транспортного засобу 23 жовтня 2021 року, так і безпосередньо під час розгляду справи 16 грудня 2021 року працівникам Укртрансбезпеки надавалися тахокарти за період з 05 жовтня по 23 жовтня 2021 року.
Також, як на місці зупинки транспортного засобу 23 жовтня 2021 року, так і безпосередньо під час розгляду справи 16 грудня 2021 року працівникам Укртрансбезпеки надавалися інформація та документальне підтвердження (бланки підтвердження діяльності), що такокарти за попередній період відсутні з об`єктивних причин, так як з 16.08.2021 року по 05.10.2021 року водій ОСОБА_2 не здійснював перевезення, а транспортний засіб DAF АЕ65, державний номер НОМЕР_1 не використовувався для перевезення вантажів так як знаходився в ремонті. Вказане підтверджується бланком підтвердження діяльності від 05.10.2021 року. На місці зупинки 23 жовтня 2021 року водій ОСОБА_2 не відмовлявся від підписання акту та взагалі не знав, що такий акт складався. Про складання акту №308146 від 23 жовтня 2021 року працівник Укртрансбезпеки не повідомляв водія ОСОБА_2 .
Позивач також зазначає, що в акті від 23 жовтня 2021 р. працівником Укртрансбезпеки не вказано за який період (за які дати), на його думку, у перевізника були відсутні тахокарти. Працівником Укртрансбезпеки не вказано яку кількість тахокарт мав надати для перевірки перевізник.
Суд зазначає, що копію ухвали суду від 14.03.2022 р. у справі №160/3810/22 разом з позовною заявою та доданими до неї документами направлено на адресу відповідача, що підтверджується відомостями, які міститься в матеріалах справи.
На підставі викладеного вище, суд зазначає, що останній вжив заходи, щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, у порядку визначеним КАС України.
На підставі викладеного вище, суд розглянув справу відповідно до ст. 262 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ст.258 КАС України.
Дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.
23.10.2021 року на підставі ЗУ «Про автомобільний транспорт», Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, на підставі Наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 360 від 07.04.2017, та відповідним направленням, держінспекторами Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки проводилась перевірка.
Під час зазначеної перевірки співробітниками Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області приблизно о 10:40 на о.в.д.д. в радіусі 15 км із центром АС Корсунь - Шевченківський був зупинений транспортний засіб - вантажний, марки МAN, державний номерний знак НОМЕР_2 , з причепом, державний номерний знак НОМЕР_3 , за кермом якого перебував водій ОСОБА_6 (посвідчення НОМЕР_4 , МРЕВ Арциз 26.12.2001 р.).
За результатами перевірки транспортного засобу DAF АЕ65, державний номер НОМЕР_1 , співробітниками Придніпровського міжрегіонального Управління Укртрансбезпеки було складено акт № 308 146 від 23.10.2021 року, у зв`язку з тим, що транспортний засіб обліднаний аналоговим тахографом за відсутності на момент перевірки документів визначених ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутні тахокарти у кількості що передбачені ЄУТР, чим порушено Наказ Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 р., ст. 34 ЗУ «Про автомобільний транспорт».
На підставі акту № 308 146 від 23.10.2021 року відповідачем винесено постанову від 16.12.2021 року про застосування адміністративно-господарського штрафу № 317363 у сумі 1700 грн.
По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, врегульовано Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-ІІІ (далі - Закон).
Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону №2344-ІІІ, основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до ч.3 Закону №2344-ІІІ, державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування, стандартизації та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.
Частиною 11 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.
Відповідно до ч.12 ст. 6 Закону №2344-ІІІ, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов, а також процедуру здійснення державного нагляду за забезпеченням такими суб`єктами господарювання безпеки автомобільних перевезень передбачено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567).
Відповідно до Порядку № 1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Відповідно до п. 3 Порядку № 1567 органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансінспекція, її територіальні органи управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління.
За приписами п. 14 Порядку № 1567, рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Пунктом 15 Порядку № 1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону України від 05.04.2001 № 2344-ІІІ; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
При цьому, відповідно до ст. 1 Закону, автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; а водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Відповідно до ст. 34 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Відповідно до ст. 48 Закону № 2344-III, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
З аналізу положень вказаної статті випливає, що вказаний вище перелік документів згідно ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" не є вичерпним.
Відповідно до ст. 18 ЗУ "Про автомобільний транспорт", з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Відповідно до абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тахограф - це обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.
Порядок використання тахографів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 (далі за текстом - Інструкція).
Інструкцію № 385 розроблено відповідно до вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, а також Законів України Про автомобільний транспорт , Про дорожній рух . Інструкція визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів (пункт 1.2 розділу І Інструкції № 385).
Відповідно до п.2.5 вищезазначеної Інструкції, тахографи підлягають повірці, яку здійснюють повірочні лабораторії, відповідно до вимог Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність".
Окрім цього, згідно з п. 2.6. Інструкції тахографи перевіряються та адаптуються до транспортного засобу пунктами сервісу тахографів періодично кожні два роки, а також в разі установлення або заміни тахографа, ремонту тахографа, зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу, якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, що може вплинути на роботу тахографа.
За результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу пункт сервісу тахографів оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу (п. 2.7. Інструкції). В разі позитивних результатів перевірки та адаптації тахографа пункт сервісу тахографів маркує транспортний засіб та опломбовує тахограф і його складові чітким відбитком тавра.
Відповідно до пунктів 3.3, 3.6 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом зокрема: своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.
Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами, а також, наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.
З 20.12.2010 набула чинності Поправка №6 до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів підписаної в Женеві 01.07.1970 в частині надання до контролю реєстраційних листків (тахограм) за поточний день та попередні 28 календарних дні, а в разі відсутності тахокарт надання Бланку підтвердження діяльності, який заповнюється транспортним підприємством та водієм перед рейсом.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини орган влади, який не є судом держави, для виконання ч.1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, може розглядатись як «суд» у змістовному значені цього терміну (рішення у справі Срамек проти Австрії (Sramek v. Austria), п.36).
Отже «суд» може являти собою орган, заснований з метою вирішення обмеженої кількості питань, за умови, що він завжди забезпечує відповідні гарантії (рішення у справі Літгоу та інші проти Сполученого Королівства (Lithgow and Others v. United Kingdom), п.201).
Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визначає терміном «суд» не тільки суди загальної юрисдикції, але й інші органи влади, які розглядають справи осіб, а тому повинні дотримуватись принципу незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи заявника та винесення обов`язкового для виконання рішення.
Таким чином, Державна служба України з безпеки на транспорті має всі необхідні ознаки «суду» у розумінні ч.1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини її основоположних свобод 1950 року.
Виходячи з наведеної позиції Європейського суду з прав людини, суд, при розгляді цієї справи повинен встановити чи були дотримані Державною службою України з безпеки на транспорті принципи незалежного та безстороннього суду на стадії розгляду справи позивача та винесення нею обов`язкового для виконання рішення.
При прийнятті оскаржуваної постанови відповідач застосував абз. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до приписів ст. 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник, зокрема, повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Відповідно до статті 48 ЗУ "Про автомобільний транспорт", автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
До дискреційних повноважень належать передбачені законом випадки, коли суб`єкт владних повноважень вправі на власний розсуд приймати одне з декількох варіантів управлінських рішень. При цьому, є помилкою ототожнювати дискреційні повноваження зі вседозволеністю, на чому зосереджено увагу і Європейським судом з прав людини.
Так, наприклад, у рішенні від 17.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД та ОСОБА_12 проти Вірменії» суд зазначив, що в будь-якому випадку закон має визначати обсяг будь-яких дискреційних повноважень компетентних органів і порядок їх реалізації з достатньою ясністю, беручи до уваги законну мету таких заходів, та надавати особі адекватний захист від свавільного втручання (§81 рішення).
Іншими словами, дискреційні повноваження у державного органу виникають лише тоді, коли такі повноваження надані законами України. Тобто саме закони, а не «власний розсуд» суб`єкта владних повноважень, мають дозволяти останньому прийняти одне з декількох рішень. І кожне з цих рішень має бути чітко передбачене законом. У протилежному випадку, за відсутності відповідного законодавчого положення, держорган яких-небудь дискреційних повноважень мати не може.
Ця концепція цілком підкріплюється положеннями Конституції. Статтею 19 Конституції України не допускає інших дій для державних та комунальних органів крім тих, які передбачені законом.
З огляду на такі конституційні обмеження, не може бути іншого розуміння дискреційних повноважень, крім як повноважень, передбачених законом. Пленумом Вищого адміністративного суду України у своїй постанові «Про судове рішення в адміністративній справі» від 2013 р. вказано, що суб`єкт владних повноважень вправі приймати рішення «на основі адміністративного розсуду» лише «відповідно до закону», тобто у передбачених законом випадках.
З урахуванням встановлених приписів чинного законодавства та фактичних обставин встановлених судом, суд не приймає доводи позивача та вважає їх такими, що не відповідають приписам чинного законодавства.
При цьому, суд зазначає, що акт перевірки - службовий документ, який фіксує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлені порушення (або їх відсутність) вимог чинного законодавства зазначеними суб`єктами.
Отже, у акті № 308 146 від 23.10.2021 р. посадовими особами зафіксоване порушення, а саме, відсутні тахокартки у кількості, що передбачені ЄУТР.
Під час перевірки співробітниками Управління Укртрансбезпеки встановлено порушення і зафіксовано його у акті.
Після чого в ході розгляду справи начальником Управління Укртрансбезпеки здійснена кваліфікація встановленого порушення і прийнято рішення про застосування штрафу.
З урахуванням оцінки зазначених вище доводів позивача, суд також не приймає доводи представника позивача, стосовно того, що як на місці зупинки транспортного засобу 23 жовтня 2021 року, так і безпосередньо під час розгляду справи 16 грудня 2021 року працівникам Укртрансбезпеки надавалися тахокарти за період з 05 жовтня по 23 жовтня 2021 року, також, як на місці зупинки транспортного засобу 23 жовтня 2021 року, так і безпосередньо під час розгляду справи 16 грудня 2021 року працівникам Укртрансбезпеки надавалися інформація та документальне підтвердження (бланки підтвердження діяльності), що такокарти за попередній період відсутні з об`єктивних причин, так як з 16.08.2021 року по 05.10.2021 року водій ОСОБА_2 не здійснював перевезення, а транспортний засіб DAF АЕ65, державний номер НОМЕР_1 не використовувався для перевезення вантажів, так як знаходився в ремонті, що підтверджується бланком підтвердження діяльності від 05.10.2021 року, та листом від 27.01.2022 р., оскільки останні не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст.73-74 КАС України, а саме: не надано доказів, щодо підтвердження виконання ремонтних робіт та оплати останніх.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що адміністративно-господарський штраф був застосований відповідачем в межах їх повноважень, до належного суб`єкта, відповідно до складу правопорушення, передбаченого абзацем 3 ч. 1 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт, з дотриманням законодавчо встановленої процедури.
З уахуванням означеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 16.12.2021 р. за №317363 на загальну суму 17 000,00 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до квитанції від 17.02.2022 р. за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.
Враховуючи відмову задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 16.12.2021 р. за №317363 на загальну суму 17 000,00 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудженні всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн., 40 коп.).
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 16.12.2021 р. за №317363 на загальну суму 17 000,00 грн., відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно дост.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова