Справа № 240/2339/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
11 травня 2022 року м. Житомир справа № 240/2339/22
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом, у якому просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язати призначити й виплачувати таку з 22 листопада 2021 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на день звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років, мав необхідний страховий стаж, а тому відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії.
Ухвалою суду від 31 січня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
30 березня 2022 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що станом на 11 жовтня 2017 року страховий стаж позивача становив 25 років 3 місяці 6 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно поданих позивачем документів до страхового стажу не зараховано період роботи в колгості з 1977 року по 1981 рік, так як в довідці архівної установи ім`я та по батькові прописано скорочено.
28 квітня 2022 року відповідач надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що навіть у випадку врахування періоду роботи у колгості, страховий стаж позивача станом на 11 жовтня 2017 року складатиме 25 років 6 місяців 27 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що 22 листопада 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1788-ХІІ).
Листом від 02 грудня 2021 року ГУ ПФУ в Житомирській області у призначенні пенсії відмовлено через відсутність страхового стажу 26 років 6 місяців.
Уважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).
Згідно пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII (далі Закон України №2148-VIII) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до пункту 21 зазначеного розділу особам, які на день набрання чинності Законом України №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України №1788-ХІІ. Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Закон України № 2148-VIII набрав чинності 11 жовтня 2017 року.
Отже пенсії за вислугу років згідно приписів Закону України №1788-ХІІ призначаються за умови наявності у особи станом на 11 жовтня 2017 року визначеного цим Законом страхового і спеціального стажу.
У свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України №1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 2 цього Закону за ним призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно статті 7 Закону України №1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Отже, особливістю пенсій за вислугу років є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.
Відповідно до статті 51 Закону України №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно статті 52 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах.
Приписи пункту «б» статті 55 Закону України №1788-ХІІ (у редакції, що діяла до внесення змін законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII (далі Закон України №213-VIII) та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (далі Закон України №911-VIII) передбачали, що право на пенсію за вислугу років мають працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах:
чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;
жінки після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
У подальшому, з прийняттям Закону України № 213-VIII підвищено, зокрема, загальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци 2, 3 пунктів «а», «б», «в», «г», «д», пункт «є» статті 55 Закону України №1788-ХІІ.
Проте, 04 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №2-р/2019, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України № 213-VIII та № 911-VIII.
Єдиний суд конституційної юрисдикції України, приймаючи зазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Внесення змін Законом України № 213-VIII до положень Закону України №1788-ХІІ в частині, зокрема, збільшення на 5 років загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося, на переконання Конституційного Суду України, без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону України № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону України № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 цього Закону. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктах «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є» та «ж» статті 55 цього Закону, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на 5 років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на 5 років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону України №1788-ХІІ законами України №213-VIII та №911-VIII неконституційними.
Означені норми Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04 червня 2019 року.
В абзацах 2 та 4 пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, Конституційний Суд України зазначив, «що визнання неконституційним Закону №2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом № 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство, як Основного Закону держави на всій території України».
Отже, з 05 червня 2019 року положення пункту «б» частини 1 статті 55 Закону України № 1788-ХІІ діють у первісній редакції, чинній до внесення змін указаними вище законами, що визнані неконституційними.
Таким чином, суд приходить висновку, що на день звернення позивача (22 листопада 2021 року) до органу Пенсійного фонду із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років як працівнику експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайнятому на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах, пунктом «б» статті 55 Закону України №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають відповідні працівники чоловічої статі після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.
Як установлено судом та не заперечує відповідач станом на 11 жовтня 2017 року загальний стаж роботи позивача складав 25 років 3 місяці 6 днів, а спеціальний 13 років 10 місяців 18 днів.
Відтак, оскільки загальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року (дату набрання чинності Законом України №2148-VIII), який дає йому право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайнятому на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах, становить більше 25 років, а спеціальний більше 12 років 6 місяців, визначених пунктом «б» статті 55 Закону України №1788-ХІІ, суд приходить до висновку про наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Твердження відповідача на те, що загальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 55 Закону України №1788-ХІІ обчислений станом на 11 жовтня 2017 року повинен становити 26 років 6 місяців, є помилковим, оскільки орган Пенсійного фонду застосовує редакцію Закону України №1788-ХІІ, яка рішенням Конституційного Суду України 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнана неконституційною.
Як убачається зі змісту прохальної частини позову, ОСОБА_1 оскаржує саме дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років. Проте, такі дії відповідача полягають у прийнятті відповідного рішення. Ураховуючи наведене суд уважає, що належним способом захисту прав позивача буде саме визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Житомирській області, викладеного у листі від 02 грудня 2021 року №0600-0219-8/100589 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 55 Закону України № 1788-XII.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.
Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім окремих випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно пункту «б» статті 55 Закону України № 1788-XII, починаючи з 22 листопада 2021 року.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а та від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21.
З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, викладене у листі від 02 грудня 2021 року №0600-0219-8/100589 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII у первісній редакції.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно пункту «б» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII у первісній редакції, починаючи з 22 листопада 2021 року.
У решті позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис