Справа № 600/1/22-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/1/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Глибоцької селищної ради, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до Глибоцької селищної ради (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Глибоцької селищної ради, щодо неприйняття рішення на черговій сесії Глибоцької селищної ради за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 02.11.2021 р., про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,1 га, кадастровий номер якої :01:003:0159 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована на території Глибоцької селищної ради;

- зобов`язати Глибоцьку селищну раду прийняти рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 02.11.2021 р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,1 га, кадастровий номер якої :01:003:0159 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована на території Глибоцької селищної ради;

- вирішити питання про стягнення судових витрат.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

1. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.11.2021 року звертався до відповідача із заявою, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована на території Глибоцької селищної ради. Однак, рішення за результатом розгляду вказаної заяви у передбачені законодавством строки та порядку селищною радою не прийнято. Відтак, вважає таку бездіяльність протиправною, при цьому посилався на вимоги земельного законодавства.

2. Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого останній заперечив щодо задоволення позову, з огляду на наступне.

Зазначив, що на пленарному засіданні селищної ради, розглядався проект рішення, про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачеві, однак рішення не прийнято у зв`язку із відсутністю необхідної кількості голосів. Таким чином, відповідач вважає, що за результатами розгляду клопотання позивача, йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. При цьому, позивач не позбавлений права виготовити такий проект землеустрою, якщо відповідач в місячний строк не розглянув відповідну заяву.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ В СПРАВІ.

1. Ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ ТА ВІДПОВІДНІ ПРАВОВІДНОСИНИ.

1. Позивач звернувся до Глибоцької селищної ради із заявою (без дати), про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на території Глибоцької селищної ради, відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу. Відповідно до відомостей фіскального чека, вказана заява відправлена відповідачу рекомендованим листом 02.11.2021 року

2. Листом № 04-06/2373 від 17.12.2021 року Глибоцька селищна рада повідомила позивача про те, що 08.12.2021 року заява та додані до неї документи розглянуті на засіданні постійної комісії з питань земельних відносин, екології та раціонального природокористування, архітектури та містобудування. При цьому, відповідачем у вказаному листі відповідно до змісту повідомляється про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення.

Крім цього, відповідач також у цьому ж листі повідомив позивача, про розгляд на сесії 09.12.2021 року проекту рішення стосовно передачі в оренду земельної ділянки водного фонду.

3. Згідно копії проекту рішення від 09.12.2021 року "Про розгляд заяви позивача стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення", сесією розглянуто вказану заяву, проте таке рішення не набрало необхідної кількості голосів.

ДО ВКАЗАНИХ ПРАВОВІДНОСИН СУД ЗАСТОСОВУЄ НАСТУПНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА ТА РОБИТЬ ВИСНОВКИ ПО СУТІ СПОРУ.

1.Відповідно до положень статті 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

2. Згідно із статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

3.Аналіз наведених норм свідчить, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Підставами для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

4. Згідно пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно частини 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, питання стосовно земельних відносин, у тому числі надання дозволу на розробку проекту землеустрою, підлягають вирішенню лише сільською (селищною, міською) радою із прийняттям відповідного рішення.

5. При цьому, відповідно до статті 118 Земельного кодексу України відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених статтею 118 Земельного кодексу України. Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

За таких обставин, за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки відповідач у місячний строк повинен прийняти відповідне рішення, яким надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або мотивовану відмову у наданні такого дозволу.

6. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з заявою, саме в порядку статті 118 Земельного кодексу України про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства. Натомість, останньому надано відповідь про те, що проект рішення не набрав необхідної кількості голосів.

Суд також звертає увагу і на те, що лист-відповідь, а так само і проект рішення, які наявні в матеріалах справи, за змістом і суттю не відповідають волевиявленню позивача.

Зокрема, як встановлено судом, у вказаних документах йде мова про: надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення; розгляд на сесії 09.12.2021 року проекту рішення стосовно передачі в оренду земельної ділянки водного фонду.

В свою ж чергу, проект рішення від 09.12.2021 року містить відомості (назву) - "Про розгляд заяви позивача стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення".

Аналіз вказаних документів свідчить про те, що такі документи (клопотання/заява, лист - відповідь та проект рішення) за своїй змістом є такими, що стосуються різних правовідносин, які не стосуються волевиявлення позивача, стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо ділянки для ведення особистого селянського господарства.

7. Разом з тим, оцінюючи обставини справи слід дійти висновку, що відповідачем рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в наданні такого дозволу по своїй суті не прийнято.

Відтак, наведене вище свідчить про те, що заява позивача (без дати), яка надіслана рекомендованим листом 02.11.2021 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, фактично відповідачем не розглянута, адже відповідачем не було прийнято рішення за результатом розгляду такої заяви в порядку та строки, передбачені Земельним кодексом України.

Тому, суд погоджується із твердженнями позивача про те, що у встановлений частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України місячний строк орган місцевого самоврядування не прийняв одне з двох, передбачених Земельним кодексом України, рішень: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

8. В призмі наведеного вище суд звертає увагу відповідача також і на те, що земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим. (частина 3 статті 19 ЗК України). Натомість, відповідач розглядаючи клопотання позивача, свідченням чого є протокол №16 засідання постійної комісії з питань земельних відносин та витяг з протоколу 17 сесії VІІІ скликання, не перевірив і не дав оцінку наведеним вище вимогам законодавства, в тому числі і належності ділянки до певного виду цільового призначення і функціонального використання.

Наведене свідчить про порушення відповідачем принципу належного урядування, особлива важливість якого підкреслена у Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України".

Даний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності шляхом не проведення належного розгляду вказаної заяви позивача.

9. Щодо належного способу захисту права позивача, порушеного у межах спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 у справі №815/1048/16 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Відповідно до статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

10. З огляду на наведене суд вважає, що для належного захисту прав позивача у межах спірних правовідносин необхідно визнати протиправною бездіяльність Глибоцької селищної ради щодо неприйняття відповідного рішення за результатом розгляду заяви позивача, про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на території Глибоцької селищної ради, відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства. А також зобов`язати Глибоцьку селищну раду розглянути вказану заяву.

Такий спосіб захисту прав позивача узгоджується із висновками Верховного Суду, які висловлені у постановах від 03 квітня 2018 року у справі №К/9901/1242/17 та від 11 квітня 2018 року у справі №К/9901/4400/17.

Крім цього, вказані судом висновки також узгоджуються із висновками у справах з аналогічних правовідносин та за подібних обставин Сьомого апеляційного адміністративного суду, що вбачається, зокрема, з його постанови від 30 березня 2022 року у справі №600/4034/21-а.

11. Оскільки у даному випадку відповідачем у встановлений законом строк та спосіб взагалі не було прийнято жодного із вказаних вище можливих рішень, то позовна вимога про зобов`язання Глибоцької селищної раду прийняти рішення саме про надання дозволу позивачеві на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки є передчасною, а відтак, задоволенню не підлягає.

12. Поряд з цим варто зазначити і те, що завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади, як то перевірка належності земельної ділянки за цільовим призначенням до земель водного фонду чи сільськогосподарського призначення, або ж надання дозволу на розробку проекту землеустрою (для передачі у власність чи користування), оскільки наведені правовідносини в кожному випадку містять відмінні процедури для реалізації свого права особою в земельних відносинах.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для втручання в діяльність органу місцевого самоврядування шляхом підміни його виключної функції через зобов`язання прийняти певне конкретне рішення без перевірки наведених вище обставин.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

13.Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин 1 3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Натомість доводи відповідача є безпідставними й необґрунтованими, вони не спростовують доводів позову й не свідчать про законність оскаржуваної бездіяльності.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

1. Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відтак, слід стягнути на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 363,20 грн з розрахунку (726,40:2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

2. З приводу витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно матеріалів справи позивачем надано документи, які свідчать про витрати останнього на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до частин 1, 7 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно частини 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 10.12.2019 у справі № 10.12.2019.

На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу адвоката надано:

- копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги;

- звіт (акт) наданих послуг у зв`язку з розглядом судової справи;

- квитанцію про оплату гонорару в сумі 6000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд зазначає, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правової допомоги, оформлені та підписані документи, які містять опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката.

Однак, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню виходячи із принципу співмірності, що також визначено ч. 5 ст. 134 КАС України.

Суд вважає, що визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи в розмірі 6000,00 грн, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, з огляду на те, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, враховуючи обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та зважаючи на те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами немайнового характеру, які заявлені у позовній заяві, а також враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково суд вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 1000,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу з підстав наведених вище.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Глибоцької селищної ради, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Глибоцької селищної ради щодо неприйняття відповідного рішення за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на території Глибоцької селищної ради, відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства.

3. Зобов`язати Глибоцьку селищну раду розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на території Глибоцької селищної ради, відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства.

4. В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

5.Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Глибоцької селищної ради судові витрати - судовий збір в сумі 363,20 грн.

6. Заяву представника позивача - адвоката Білої Уляни Михайлівни, про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити частково.

8. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Глибоцької селищної ради на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в сумі 1000,00 гривень.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Глибоцька селищна рада (вул.Шевченка, 1, смт.Глибока, Чернівецька область, 60400, ).

Суддя О.В. Боднарюк