Справа № 500/7243/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/7243/21 пров. № А/857/1388/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Приступи Р.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 500/7243/21 (головуюча суддя Дерех Н.В., м. Тернопіль) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Тернопільській області від 28.06.2019 №0-1912 та ГУ ДПС у Тернопільській області від 22.04.2020 №0-1912 (форми "Ф").

Позов обґрунтований тим, що об`єкти нежитлової нерухомості, що належать позивачу, віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку, а відтак, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розумінні положень пункту «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Рішенням від 07 грудня 2021 року Тернопільський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.

Визнав протиправними та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 28.06.2019 №0-1912 та податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 22.04.2020 №0-1912 (форми "Ф").

Також суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн сплаченого судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що у позивача відсутня одна із обов`язкових умов для застосування норми п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, а саме - статус сільськогосподарського товаровиробника. Адже з аналізу норм ст.14 ПК України слідує, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу ХІУ цього Кодексу це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, здійснює операції з її постачання.

Отже, на думку відповідача, податкові повідомлення-рішення №0-1912 від 28.06.2019, №0-1912 від 22.04.2020, якими визначена сума податкового зобов`язання на податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018, 2019 роки, винесені на підставі чинного законодавства і підлягають сплаті протягом 60 днів з дня вручення.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте, у зв`язку з їх неявкою, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача надіслав до апеляційного суду клопотання, в якому, з посиланням на Укази Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та від 14.03.2022 №133/2022 й участь у добровольчому формуванні, просив відкласти розгляд справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що Укази Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та від 14.03.2022 №133/2022 стосуються лише введення воєнного стану в Україні, будь-яких змін щодо строків розгляду справ, інших процесуальних строків вказані укази не містять.

На час розгляду справи Восьмий апеляційний адміністративний суд працює у штатному режимі, буд-яких обмежень щодо розгляду справ не запроваджено.

Враховуючи наведене, а також те, що місцем знаходження представника позивача є Тернопільська область, а доказів перебування поза її межами, як і доказів участі в добровольчому формуванні не надано, колегія суддів вважає клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи необґрунтованим, причини неявки представника в судове засідання апеляційної інстанції визнає неповажними та відмовляє в задоволенні клопотання.

Крім того, колегія суддів зауважує, що попереднє клопотання представника позивача аналогічного змісту було задоволено та судове засідання з 29.03.2022 відкладено на 10.05.2022.

Також нормами КАС України передбачено право сторони брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, справа не відноситься до категорії складних справ, усі докази сторонами надані, а тому спірні правовідносини підлягають виключно правовій оцінці.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 28.06.2019 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області складено податкове повідомлення - рішення форми «Ф» №0-1912, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 ст. 266 ПК України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2018 рік у сумі 10779,95 грн.

22.04.2020 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області складено податкове повідомлення - рішення форми «Ф» №0-1912, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 ст. 266 ПК України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2019 рік у сумі 12082,92 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки об`єкти нежитлової нерухомості, що належать позивачу, віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку, відтак, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розумінні положень пункту «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 ПК України).

За приписами статті 30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Так, підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин за 2018 рік) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 1 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 04 березня 2021 року у справі № 500/2782/18, від 01 квітня 2021 року у справі №820/6752/16.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 29 липня 2021 року у справі №620/3530/18 застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику. Разом з тим, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме - споруди сільськогосподарських товаровиробників, не може бути підставою для звільнення від оподаткування. Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у сільськогосподарській діяльності), а й з використанням цієї будівлі у сільськогосподарській діяльності. Таким чином, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі та використання цієї будівлі за її призначенням.

Суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази та встановив, що у фізичної особи ОСОБА_1 наявне у власності нерухоме майно, а саме: зерносклад, загальною площею 1933,5 кв. м, піднавіс, загальною площею 430,2 кв. м, зерносклад з прохідною площею 445,6 кв. м, зерносушилка, площею 70,5 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та вказані об`єкти нежитлової нерухомості віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власником в оренду, лізинг, позичку.

Проте, як суд зазначав вище, необхідною умовою для застосування податкової пільги, передбаченої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є не лише правовий статус будівлі, але й належність її сільськогосподарському товаровиробнику та використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Так, відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»: виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Отже, до сільськогосподарських товаровиробників належать і фізичні особи, які не мають статусу фізичної особи підприємця.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що позивач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції доказів здійснення нею сільськогосподарської діяльності, зокрема виробництва сільськогосподарської продукції, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізації, які б доводили використання об`єктів нерухомого майна за цільовим призначенням.

З огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до належних позивачу об`єктів нерухомого майна п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 28.06.2019 №0-1912 та податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 22.04.2020 №0-1912 (форми "Ф"), і, відповідно наявність підстав для задоволення позову.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, допустився помилки в частині застосування норм матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити.

Скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 500/7243/21 та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 12.05.2022.