Справа № 380/14522/21
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яке викладено у листі від 29 липня 2021 р. №9870-0650/Д-52/8-1300/21, в частині відмови у виплаті перерахованої ОСОБА_1 відповідно до ч.20 ст.86 закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 №1697-У11 на підставі довідки прокуратури Львівської області від 02 квітня 2021 №21-747 вих/21 про заробітну плату з розрахунку 60% від суми заробітної плати грошового забезпечення;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити виплати перерахованої вже пенсії відповідно до ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 на підставі довідки прокуратури Львівської області №21-747вих. від 02 квітня 2021, виходячи з розрахунку 60% від суми місячної зарплати без обмеження граничних розмірів та здійснити відповідні зарплати без обмеження граничних розмірів та здійснити відповідні виплати з врахуванням раніше проведених виплат з 01 квітня 2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є пенсіонером органів прокуратури з 14.02.2000 та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, згідно чинної на той час ст.50-1 Закону «Про прокуратуру» в розмірі 90% від заробітної плати, в редакції від 12.07.2001 №2663-11. 15.03.2021 відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 підвищено заробітну плату працівникам прокуратури. У зв`язку з цим 02.04.2021 видано прокуратурою Львівської області позивачу довідку про розмір заробітної плати/грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії №21-747/вих. Маючи законне право на перерахунок пенсії, 12.07.2021 позивач звернувся з письмовою заявою до ГУ ПФУ у Львівській області з проханням провести перерахунок пенсії, додавши до неї оригінал довідки про розмір заробітної плати. Листом від 29.07.2021 №9870-9650/Д-52/8-1300/21 ГУ ПФУ у Львівській області повідомило позивача про проведення перерахунку пенсії у розмірі 60% від середньомісячного заробітку, відповідно до представленої довідки. Водночас, відповідач обмежив виплату пенсії граничним розміром, посилаючись на абзац 6 частини 15 статті 86 Закону №1697-VII, згідно якого розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів. Позивач зазначає, що у рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій справі №560/2120/20 про перерахунок пенсії прокурорів відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2019 №7-р/11/2019, зазначено у п.60, що питання відсоткового розміру заробітної плати для перерахунку пенсії питання обмеження пенсії максимальним розміром являються похідними та повинні вирішуватися після вирішення питання про наявність відповідного права на перерахунок. Відповідач добровільно виконав питання перерахунку пенсії на підставі довідки прокуратури Львівської області від 02.04.2021 №21-747 вих., виходячи з розрахунку 60% від суми місячної зарплати. Таке право на перерахунок та виплату пенсії підтверджено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 у справі №380/3208/20, яке вступило у законну силу 06.05.2021. Позивач наголошує, оскільки отримує пенсію з 14.02.2000, тому дія положень Закону України від 24.12.2015 № №911-VIII щодо визначення максимального розміру пенсії до нього не застосовується в силу п.2 Прикінцевих положень цього Закону. У зв`язку з наведеними позивач просить позов задовольнити повністю.

Ухвалою судді від 06.09.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 11.11.2021 провадження у справі № 380/14522/21 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду у справі №580/5962/20.

28.09.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №70536). Відповідач зазначає, що обмеження виплати пенсії максимальним розміром встановлено Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011, який набрав чинності з 01.01.2011 та прийнятий з метою визначення заходів подальшого реформування пенсійної системи та збалансування солідарної системи пенсійного страхування. Як встановлено пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом (до 01.10.2011). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015, який набрав чинності з 01.04.2015, частину п`ятнадцяту статті 50-1 Закону №1789-ХІІ замінено чотирма частинами такого змісту, зокрема: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. У зв`язку з цим частини шістнадцяту-двадцяту вважати відповідно частинами дев`ятнадцятою - двадцять третьою». Крім того, 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», відповідно до Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» якого визнано таким, що втратив чинність із набранням чинності цим Законом, зокрема, Закон №1789-ХІІ, крім частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статі 50-1, що втратили чинність з 15.12.2015. Відтак, частина вісімнадцята статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка застосовувалась субсидіарно з пунктом 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №3668-VI та врегульовувала питання виплати пенсій без обмежень, на час проведення перерахунку пенсії позивачу втратила чинність з набранням чинності Закону №1697- VIІ, а тому до спірних відносин не застосовується. Водночас, відповідно до абзацу 6 частини п`ятнадцятої статті 86 Закону №1697- VIІ максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб,які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених, які втратили працездатність. На момент звернення позивача щодо проведення перерахунку пенсії встановлюються тимчасові обмеження розміру виплачуваної пенсії, які мають імперативний характер, неконституційними не визнавались, є чинними та обов`язковими до виконання органами Пенсійного фонду. У відповідача відсутні законні підстави для здійснення позивачу виплати нарахованої пенсії без обмеження граничного розміру відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції на час призначення пенсії), оскільки положення цієї статті втратили чинність. У зв`язку з наведеним відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

04.10.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №72006). У зв`язку з посиланням на практику Верховного Суду просить позов задовольнити.

18.10.2021 від відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача. Відповідач вважає, що дії Головного управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції, законах України та інших нормативно-правових актах, а позовна заява позивача є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 10.05.2022 поновлено провадження у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років з 08.02.2000. Вказані обставини не є спірними.

Львівською обласною прокуратурою видано позивачу довідку про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) від 02.04.2021 №21-747вих21, що враховується для перерахунку пенсії, згідно якої розмір заробітної плати (грошового забезпечення), з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за нормами чинними на 15.03.2021 за відповідною (прирівняною) посадою старшого слідчого м. Стрия.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 у справі 380/3208/20 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яка викладена у листі від 10 квітня 2020 року № 2089-2463/Д-02/8-1300/20, у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки прокуратури Львівської області № 18-835вих-20 від 05 березня 2020 року про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 13 грудня 2019 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII на підставі довідки прокуратури Львівської області № 18-835вих-20 від 05 березня 2020 року з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії. В решті позовних вимог відмовлено.

12.07.2021 позивач звернувся із заявою до ГУ ПФУ у Львівській області, у якому просив роз`яснити, на підставі якого закону чи іншого нормативно-правового акту обмежено виплату пенсію максимальним розміром пенсії.

Відповідач листом від 29.07.2021 №9870-9650/Д-52/8-1300/21 на звернення позивача повідомив, що Відділом перерахунків пенсій №1 рішенням від 12.04.2021 №58 проведено перерахунок пенсії у розмірі 60% від середньомісячного заробітку 48 533,34 грн. Пенсія обчислена з урахуванням страхового стажу 33 роки 03 місяці 17 днів (до 07.02.2000), в тому числі на прокурорських посадах -21 рік 10 місяців 01 день та середньомісячного заробітку 4853,34 грн. Відповідно до абзацу 6 частини 15 статті 86 Закону №1697 максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Розмір пенсії становить 29120,00 грн. (48533,34 грн.*60%) та 66,43 грн. - підвищення дітям війни, однак, з врахуванням обмежень з 01.04.2021 - 17690,00 грн., 01.07.2021 - 18540,00 грн., з 01.12.2021-19340,00 грн.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача стосовно застосування обмеження щодо виплати пенсії у десять прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, звернувся з цим позовом до суду.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15.07.2015 визначалися Законом України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Частиною дванадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Згідно з ч. 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Отже, положення вказаної статті передбачали виплату пенсії в максимальному розмірі 90 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, а також можливість її перерахунку, зокрема, у зв`язку зі збільшенням розміру місячного заробітку (працюючого прокурора) за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію.

Станом на час призначення пенсії позивачу порядок та підстави для перерахунку пенсії прокурорів було визначено ч.ч. 12 та 17 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» вносилися зміни, внаслідок яких наведена вище ч. 17 ст. 50-1 Закону № 3668 з 01.10.2011 стала вісімнадцятою, тобто відбулась зміна порядкового номеру частини статті, що регламентувала порядок та підстави перерахунку пенсії, проте її текст залишився незмінним.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014 (далі - Закон України № 76-VIII), яким ч. 18 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

У подальшому, з 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон № 1697-VII), підп. 1 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, крім п. 8 ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 462, ст. 47, ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 50, ч. 3, 4, 6, 11 ст. 50-1, ч. 3 ст. 512, ст. 53 щодо класних чинів.

Отже, на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок пенсії положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, що регулювали порядок перерахунку пенсій, втратили чинність.

Відтак, оскільки зазначена норма з 01.01.2015 є нечинною, то у таких випадках слід керуватись саме діючим законодавством, зокрема ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Відповідно до ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 положення ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

У вказаному рішенні Конституційним Судом України встановлено такий порядок виконання цього рішення :

- ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

- ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції, а саме:

«Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки».

Таким чином, рішенням Конституційного Суду України № 7-р(ІІ)/2019 від 13.12.2019 повернуто працівникам прокуратури право на перерахунок пенсій за Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 334/3092/16-а.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019 впливає на правовідносини, пов`язані з розглядом заяв позивача про перерахунок раніше призначеної пенсії за вислугою років на підставі виданих йому Прокуратурою Львівської області довідок.

Отже, позивач має право на перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам відповідно до положень ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Така правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій справі № 560/2120/20, яку слід застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовами до територіальних органів Пенсійного фонду України з вимогами про перерахунок пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ та ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII після ухвалення Конституційним Судом України рішення № 7-р(II)/2019 від 13.12.2019.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідач не заперечує обставин щодо наявності права у позивача на перерахунок пенсії відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII на підставі довідки, виданої Львівською обласною прокуратурою від 02.04.2021 №21-747 вих.21.

Відповідач на підставі зазначеної довідки прокуратури здійснив перерахунок пенсії позивача, виходячи з 60% грошового забезпечення, визначеного довідкою, та з урахуванням обмеження пенсії десятьма розмірами прожиткового мінімуму, що підтверджується матеріалами справи.

Оцінюючи позовні вимоги в частині обмеження пенсії максимальним розміром, суд зазначає таке.

За змістом ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (який набрав чинності 01.10.2011) максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України "Про прокуратуру", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Цим Законом було внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, положення частини п`ятнадцятої якої викладено в аналогічній редакції.

При цьому абз. 1 п. 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» встановлено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Абзацом другим цього пункту визначено, що пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), установленому цим Законом.

На думку суду, положення п. 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» спрямовані на врегулювання питань, які виникли у зв`язку із застосуванням цього Закону стосовно осіб, у яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір, а саме надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту, коли особа набуде право на перерахунок, на розмір її пенсії будуть поширюватися загальні правила щодо обмежень.

Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ втратив чинність (крім окремих положень, які не стосуються спірних правовідносин) у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, за правилами абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Отже, з моменту набрання чинності Законом № 1697-VІІ питання призначення та перерахунку пенсій працівникам прокуратури врегульовувалися нормами цього Закону, зокрема статтею 86, частиною п`ятнадцятою якої були встановлені обмеження пенсії максимальним розміром.

З огляду на викладене Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду при розгляді справи № 580/5962/20 у постанові від 21.12.2021 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 589/3997/16-а у подібних правовідносинах та сформував правовий висновок, відповідно до якого пункт 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3668-VI не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, призначеної працівнику прокуратури до набрання чинності цим Законом, а встановлює особливе регулювання щодо застосування такого обмеження до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом № 3668-VI, і в яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір. Зокрема, шляхом надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту відповідності розміру пенсії максимальному розміру пенсії, поширення на її розмір загальних правил щодо обмежень, установлених ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, а з 14.10.2014 абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ.

Також під час аналізу питання правомірності встановлення таких обмежень, необхідно зазначити, що розмір пенсії працівників прокуратури, з урахуванням встановлених обмежень максимальною сумою, залишається вищим середньомісячного розміру пенсії в Україні. Тобто встановлення максимального розміру пенсії для працівників прокуратури не поставило їх у невигідне становище, оскільки їх право на соціальне забезпечення було за ними збережене, вони не були позбавлені своїх засобів для існування і не були піддані ризикові недостатності таких засобів для життя. Тому встановлення максимального розміру пенсії не можна вважати таким, що поклало на працівників прокуратури надмірний чи непропорційний тягар, чи порушило їх право на мирне володіння своїм майном.

З огляду на наведене суд доходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюються положення абз. 6 ч. 15 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Отже, враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що позовні вимоги в частині здійснення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, аналізуючи питання правомірності встановлення таких обмежень, необхідно зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо можливості встановлення обмежень розміру соціальних виплат.

Так, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що, неодноразово висловлюючи правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат, ЄСПЛ, не заперечуючи право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат, підкреслюючи водночас необхідність забезпечення прозорості, недискримінаційного характеру відповідних змін, не покладення надмірного тягаря на заявників внаслідок такого втручання держави. Така практика свідчить про достатньо широке "поле" для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.

Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визнає можливість того, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи і з`ясовує: чи було законним таке втручання, чи переслідувало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується.

За аналогічних обставин ЄСПЛ не констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа "Valkov and Others v. Bulgaria" (заява № 2033/04); справа "Khoniakina v. Georgia" (заява № 17767/08)).

Хоча виплати соціального страхування є "майном" у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак обмеження максимальним розміром пенсій працівникам прокуратури не може вважатися порушенням їх права володіння цим майном, оскільки такі здійснені державою шляхом введення нових законодавчих положень з метою регулювання політики соціального забезпечення. Встановлені обмеження не є непропорційними та не призводять до порушення сутності пенсійних прав.

При цьому таке обмеження не є дискримінаційним, оскільки стосується не лише працівників прокуратури, а й інших категорій пенсіонерів, зокрема поширюється на пенсії, призначені відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою "Право на ефективний засіб юридичного захисту" вказує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України), а згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України підстави для відшкодування витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд,

в и р і ш и в :

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати зі сторін стягненню не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.05.2022.

Суддя Потабенко В.А.