Справа № 460/16464/21
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2022 року м. Рівне №460/16464/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненського зонального відділу Військової служби правопорядку
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення 30.11.2020 повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.12.2020 по 19.11.2021 у розмірі 90000,00 грн (без урахування податків і обов`язкових платежів).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що наказом начальника Рівненського ЗВ ВСП від 02.11.2020 №14-РС (по особовому складу) його звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я), а наказом начальника Рівненського ЗВ ВСП від 30.11.2020 №229 (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини із зазначенням усіх виплат по звільненню. На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі №460/9675/20, відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року лише 19.11.2021, що підтверджується копією виписки банку з карткового рахунку. На переконання позивача, оскільки відповідачем не проведено остаточного розрахунку при його звільненні з військової служби 30.11.2020, то останнім порушено вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України, що є обґрунтованою підставою для відшкодувати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. З наведених підстав, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 08.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позиція відповідача щодо позову викладена ним у відзиві на позовну заяву від 06.01.2022, за змістом якого останній вважає доводи позивача неприйнятними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що позивач був військовослужбовцем, на якого під час проходження військової служби поширювалося застосування норм законодавства у військовій сфері, через що встановлювалися спеціальні правовідносини. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність. Виходячи з наведеного, на переконання відповідача, на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, норми Кодексу законів про працю України не поширюються, оскільки військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідного часу. Тобто, механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством передбачений, цей механізм має свої відмінності, а тому, відповідач вважає доводи позивача про неврегульованість спеціальним законом вказаного питання необґрунтованими. Крім того, відповідач зауважив, що позивач при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу Рівненського ЗВ ВСП свого бачення про неправомірність його звільнення без остаточного розрахунку по всіх видах забезпечення у вигляді рапорту не подавав, про звільнення не заперечував, зауважень чи побажань не висловлював. Враховуючи правомірність звільнення позивача та відсутність його поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення, відповідач вважає вимоги позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації безпідставними та необґрунтованими. Між тим, відповідач звертає увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на наведене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у різних військових частинах на різних посадах, в тому числі у Рівненському зональному відділі Військової служби правопорядку з НОМЕР_1 до 2020 року.

Наказом начальника Рівненського ЗВ ВСП від 02.11.2020 №14-РС (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я).

Відповідно до витягу з наказу начальника Рівненського ЗВ ВСП (по стройовій частині) від 30.11.2020 №229, старшину ОСОБА_1 , головного сержанта роти Військової служби правопорядку Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку, звільненого наказом начальника Рівненського ЗВ ВСП від 02.11.2020 №14-РС (по особовому складу) без права носіння військової форми одягу, вважати таким, що справи та посаду здав, направити для зарахування на військовий облік до Шепетівського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки в Хмельницькій області.

З 30.11.2020 позивача виключено зі списків особового складу зонального відділу та знято з усіх видів забезпечення.

Станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу зонального відділу відповідач не провів з ним належного розрахунку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Тому, з приводу наведених виплат позивач звертався до суду із відповідним позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі №460/9675/20 за позовом ОСОБА_1 до Рівненського ЗВ ВСП про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинення певних дій, позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку у Збройних силах України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 з встановленням базового місяця - вересень 2015 року;

- зобов`язано Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням проведених виплат, з встановленням базового місяця - вересень 2015 року;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2021 в адміністративній справі №460/9675/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №460/9675/20 без змін.

Відтак, 29.09.2021 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі №460/9675/20 набрало законної сили.

На виконання вказаного вище рішення суду, 19.11.2021 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 в сумі 5486,98 грн (5404,68 грн сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів; з урахуванням раніше проведених виплат), що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» від 19.11.2021 №NREI6NHPABE1N7HA по картковому рахунку позивача, розрахунково-платіжною відомістю Рівненського ЗВ ВСП №11-С-1 за листопад 2021 року та службовою запискою начальника Рівненського ЗВ ВСП від 22.11.2021 №3204.

Позивач, вважаючи наявними підстави для стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 17 Основного Закону, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

За змістом статті 1 Закону №2011-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-XII, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Як встановлено вище судом, під час звільнення з військової служби позивачу не було проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у належному розмірі, що змусило позивача здійснювати захист своїх прав у судовому порядку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі №460/9675/20, яке набрало законної сили 29.09.2021, зобов`язано Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку у Збройних силах України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням проведених виплат, з встановленням базового місяця - вересень 2015 року.

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем 19.11.2021 виплачено позивачу індексацію його грошового забезпечення у сумі 5404,68 грн (сума після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів; з урахуванням раніше проведених виплат).

Отже, фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби відповідачем здійснено лише 19.11.2021.

Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України, суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при виключенні із списків особового складу частини, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд, згідно з положеннями статті 9 КАС України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 04.09.2020 у справі № 120/2005/19-а, від 09.07.2020 у справі № 320/6659/18.

З огляду на наведене, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо непоширення на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, норм трудового законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зауважує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у частині першій статті 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Рівненського ЗВ ВСП з 30.11.2020, тоді як виплату індексації грошового забезпечення в сумі 5404,68 грн (після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів) проведено лише 19.11.2021, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі №460/9675/20, яке набрало законної сили 29.09.2021, а тому, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період такої затримки.

Середня заробітна плата (грошове забезпечення) працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата, зокрема за час затримки розрахунку при звільненні, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

За змістом пункту 5 Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, зокрема за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, згідно з пунктом 8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, зокрема за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (абзац перший пункту 8 Порядку №100).

За таких умов, розмір середньоденної заробітної плати із урахуванням величини грошового забезпечення позивача за останні два календарних місяці служби перед звільненням (вересень та жовтень 2020 року), згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 за період вересень-жовтень 2020 року від 06.01.2022 №810/16/2, виданою Рівненським ЗВ ВСП, складає:

(14160,16 грн + 13978,93 грн) / (30 + 31 календарних днів) = 461,29 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів)

Період за час затримки розрахунку при звільненні позивача (30.11.2020 позивача виключено зі списків зонального відділу та проведено відповідні виплати) по день фактичного розрахунку (19.11.2021 день фактичної виплати позивачу індексації грошового забезпечення за рішенням суду) становить відповідно з 01.12.2020 до 18.11.2021, тобто 353 календарних дні.

Отже, обчислений відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил середній заробіток позивача за час затримки виплати належних йому при звільненні з роботи сум індексації складає відповідно:

461,29 грн х 353 календарних дні = 162835,37 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів)

У той же час, позивач просить стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення в сумі 90000,00 грн (без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

З даного приводу суд зазначає, що визначений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Із урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

При визначенні розміру відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 28.01.2021 у справі №580/2427/19.

З урахуванням встановлених у ході судового розгляду обставин справи, на переконання суду, необхідно застосувати критерії зменшення розміру належного позивачу відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із розміру середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи при цьому наведені вище умови.

Так, суд зазначає, що виплачена відповідачем сума заборгованості по індексації грошового забезпечення позивача становить 5486,98 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Тобто, частка такої заборгованості у сумах, які визначені відповідно до статті 117 КЗпП України (з урахуванням того, що визначений вище розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, становить сто відсотків), складає 0,03% (з розрахунку: 5486,98 грн / 162835,27 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку (грошового забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4885,05 грн (0,03% від 162835,27 грн).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

При вирішенні цього питання судом враховано такі обставини, як розмір несвоєчасно виплаченої суми індексації грошового забезпечення, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Суд також враховує, що бездіяльністю є певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України. Тобто, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу за період з 01.12.2020 до 18.11.2021 середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні, є протиправною, а тому, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середнє грошове забезпечення за вказаний вище період в сумі 4885,05 грн (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Щодо дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваними позовними вимогами, то суд зазначає таке.

В досліджуваному випадку (справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) строк звернення до суду становить один місяць, а початок його перебігу судом визначено дату зарахування коштів, тобто, дату припинення порушення зі сторони відповідача.

Обов`язок роботодавця щодо повного розрахунку/виплати із працівником всіх сум, які належать йому в день звільнення, та відповідний обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період такої несвоєчасної виплати, регламентований статтями 116 і 117 КЗпП України.

Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин.

У контексті наведеного суд зазначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час звільнення позивача), відносить до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713 (далі Інструкція).

Відповідно до підпункту 1.3. пункту 1 Інструкції, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

З наведеного слід дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.

Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Аналогічні чи близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 (пункт 34); від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункт 60), від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц (пункт 53).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).

У разі порушення законодавства про оплату праці, працівник, згідно з приписами частини другої статті 233 КЗпП України, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи із коментованих правових висновків Великої Палати Верховного Суду «середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні» відрізняється за юридичною змістом від «заробітної плати», а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Окремо в контексті вказаного слід відрізняти юридичний зміст і поняття «заробітна плата» (частина друга статті 233 КЗпП України) та «виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення» (статті 116, 117 КЗпП України).

В частині першого, йде мова про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати не залежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення - без обмеженням будь-яким строком.

Щодо другого визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних працівникові на день його звільнення. При цьому, суми, які належні на день звільнення, поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими згідно з розділом І та ІІ Інструкції), і виплати, які такими не являються (розділ ІІІ Інструкції). У відношенні до останніх працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом.

У рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Разом з тим, суд звертає увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №815/2681/17.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

У цій категорії справ процесуальний закон визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як встановлено з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 19.11.2021 при виплаті заборгованості по індексації грошового забезпечення в сумі 5486,98 грн (сума з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 в адміністративній справі №460/9675/20, яке набрало законної сили 29.09.2021, а позивач звернувся до суду з даним позовом 03.12.2021, тобто протягом визначеного законодавством місячного строку.

Враховуючи викладене, доводи відповідача щодо недотримання позивачем строку звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованими, а відтак, вони не враховуються судом при вирішенні даного спору по суті.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами дотримання ним законодавства про працю України при проведенні повного розрахунку у зв`язку зі звільненням позивача з роботи. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував неправомірність дій відповідача, знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті.

З урахуванням усього вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на користь позивача підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн (квитанція від 03.12.2021 №0.0..1).

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 до 18.11.2021.

Стягнути з Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2020 до 18.11.2021 в сумі 4885,05 грн (чотири тисячі вісімсот вісімдесят п`ять гривень п`ять копійок), з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Рівненського зонального відділу Військової служби правопорядку судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні нуль копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 11 травня 2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Рівненський зональний відділ Військової служби правопорядку (вул. Коцюбинського, 1, м. Рівне, 33001, ЄДРПОУ/РНОКПП 09589046)

Суддя С.А. Борискін