Справа № 120/19412/21-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 травня 2022 р. Справа № 120/19412/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (далі відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначила, що в листопаді 2021 вона звернулась до із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Разом із тим, рішенням №56 від 23.11.2021 відповідач 2 відмовив позивачу у призначені їй пенсії, посилаючись на відсутність у неї необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 30.12.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

05.01.2022 позивачем подано матеріали на усунення недоліків.

Ухвалою від 10.01.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначив, що наявний у позивача страховий стаж становить 26 років 11 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення їй пенсії за віком. При цьому, період роботи позивача з 01.10.1993 по 17.03.1994 не підлягає зарахуванню до її страхового стажу, з огляду на наявні виправлення в наказі про прийняття на роботу, які не зафіксовані згідно встановлених вимог діловодства.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач по досягненню 60 років звернулась до відповідача 1 із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На виконання постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції 16.03.2021 за № 339/35961 органи Пенсійного фонду України застосовують екстериторіальний принцип призначення та перерахунку пенсій.

Рішенням №56 від 23.11.2021 відповідач 2 відмовив позивачу у призначені їй пенсії за віком, посилаючись на відсутність у неї необхідного страхового стажу. При цьому, в даному рішенні відповідач зазначив про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 01.10.1993 по 17.03.1994 до її страхового стажу, з огляду на наявні виправлення в наказі про прийняття на роботу, які не зафіксовані згідно встановлених вимог діловодства.

Незгода позивача із такою відмовою зумовила звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У спірних правовідносинах із 01.01.2004 таким законом є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

Статтею 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Як уже було встановлено судом вище, в листопаді 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням №56 від 23.11.2021відповідач 2 відмовив позивачу у призначені їй пенсії за віком, посилаючись на відсутність у неї необхідного страхового стажу. При цьому, в рішенні відповідач зазначив, що наявний у позивача страховий стаж - 26 років 11 місяці 14 днів, є недостатнім для призначення їй пенсії за віком.

В той же час, відповідач відмовив позивачу у зарахуванні до її страхового стажу періоду її роботи продавцем з 01.10.1993 по 17.03.1994 у магазині "Гранит" згідно записів № 15-16 трудової книжки № НОМЕР_1 , з огляду на наявне в трудовій книжці виправлення у даті прийняття наказу про прийняття на роботу, які не зафіксовані згідно встановлених вимог діловодства.

Оцінюючи доводи відповідача 2 про виправлення в даті наказу про прийняття позивача на роботу і, як наслідок, не врахування періоду роботи до страхового стажу, суд зазначає наступне.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (надалі - Інструкція).

Відповідно до п.2.4 Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць - двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Судом встановлено, що в трудовій книжці позивача, зокрема, в записі №15 про прийняття її на роботу 01.10.1993, допущено певні виправлення в даті наказу про прийняття на роботу (наказ №1432 від 01.10.1993).

Так, як слідує із наявної у матеріалах справи копії трудової книжки позивача, в період з 01.10.1993 по 17.03.1994 позивач працювала у магазині "Гранит".

При цьому, дійсно, в даті наказу про прийняття на роботу наявні виправлення у році, зокрема виправлено на цифру 3 у даті наказу про прийняття на роботу з 01.10.1992 на 01.10.1983.

В той же час, враховуючи дату прийняття позивача на роботу та характер наявного виправлення, а саме цифри 3 у році звільнення « 1993», що і відповідає року прийняття позивача на роботу, свідчить про те, що таке виправлення жодним чином не спричинило до збільшення періоду роботи позивача.

Більше того, суд зазначає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Таким чином, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, цей запис є належним та допустимим доказом підтвердження наявного у неї трудового стажу.

Отже, із вищенаведеного суд дійшов висновку, що відмова відповідача 2 у зарахуванні позивачу до страхового стажу періоду роботи з 01.10.1993 по 17.03.1994 є протиправною, оскільки стаж підтверджується основним документом - трудовою книжкою працівника (позивача), а формальний недолік запису не впливає на його зміст. При цьому тривалість стажу може бути встановлена із відомостей про дату прийняття та звільнення позивачки із роботи, записи яких не містять недоліків, а виправлення дати розпорядчого документу про звільнення не може мати визначального значення при вирішенні спірного питання.

Враховуючи встановлені обставини та надану їм правову оцінку, суд доходить висновку, що період роботи з 01.10.1993 по 17.03.1994 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Крім того, враховуючи те, що внаслідок зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 01.10.1993 по 17.03.1994, в неї буде більш ніж 28 років страхового стажу, який є достатнім для призначення пенсії за віком, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Вінницькій області понесені ним судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області №56 від 23.11.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати виникнення у неї права на таку пенсію, зарахувавши до її страхового стажу період роботи з 01.10.1993 по 17.03.1994.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, )

Рішення в повному обсязі складено: 13.05.2022 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна