Справа № 380/7066/21
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7066/21 пров. № А/857/5943/22

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Матковська З.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2022 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Гулика А.Г., повний текст судового рішення складено 21.03.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування пункту 3 висновку службового розслідування за фактом грубого порушення службової дисципліни працівниками відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП у Львівській області, зокрема лейтенантом поліції ОСОБА_1 від 22.03.2021, визнання протиправним і скасування пункт 1 наказу відповідача від 24.03.2021 №1220 Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП, яким за грубе порушення службової дисципліни ОСОБА_1 звільнено зі служби з поліції, визнання протиправним і скасування наказу відповідача №118о/с від 24.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та поновити його на посаді, стягнення з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що відповідач на надав позивачу копії матеріалів та висновку службового розслідування, яке проводилося відносно позивача. Вважає, що застосування до нього найтяжчого виду дисциплінарного стягнення є грубим порушенням чинного законодавства, оскільки звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Між тим, на думку позивача, підстав для застосування відповідного виду стягнення у відповідача не було. Посилається також на приписи статей 62 Конституції України та 17 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), за змістом яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. При цьому вказує на те, що згідно з пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших, передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави. Наголошує, що оскаржувані накази відповідача є необґрунтованими, оскільки не містять конкретизації в чому саме полягає грубе порушення позивачем службової дисципліни. Вважає, що дисциплінарна комісія неналежним чином проаналізувала фактичні обставини кримінального правопорушення з огляду на таємницю слідства. Наполягає на тому, що обставини стосовно вимагання та отримання позивачем грошових коштів є предметом судового дослідження у межах кримінального провадження. Просив позов задоволити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 . Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, заявник зазначив, що інформація про затримання в межах кримінального провадження поліцейського була висвітлена в ЗМІ та така негативно вплинула на авторитет поліції, що є припущенням, оціночним судженням і не базується на жодних доказах.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.03.2021 до відповідача надійшла інформація про затримання позивача працівниками територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, (далі ТУ ДБР у м.Львові) 16.03.2021 о 22:05 год по вул.Хвильового в межах кримінального провадження №0000044, розпочатого 13.03.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України, який вимагав та отримав неправомірну вигоду у сумі 1000 доларів США за сприяння не передачі громадянина Словацької Республіки ОСОБА_2 (екстрадиції) у Республіку Словенію, де останнього було оголошено у міжнародний розшук.

Згодом, уповноваженими працівниками відповідача складено акт про відсутність на робочому місці лейтенанта поліції ОСОБА_1 16.03.2021 з 09:00 по 18:00.

Згідно наказу відповідача №1093 «Про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії» призначено службове розслідування за фактом можливого порушення дисципліни ОСОБА_1 .

Працівниками ТУ ДБР у м.Львові в рамках кримінального провадження №0000044, розпочатого 13.03.2021, лейтенанту поліції ОСОБА_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369-2 Кримінального кодексу України.

Позивача 18.03.2021 ознайомлено з наказом №1093 від 17.03.2021 та запропоновано надати пояснення з приводу згаданих подій. У свою чергу, позивач на підставі статті 63 Конституції України від надання пояснень відмовився.

Личаківським районним судом м.Львова 18.03.2021 позивачу обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (судова справа №463/2952/21).

Пунктом 1 наказу відповідача №1220 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції відділу №4 Львівського РУП ГУНП» (далі наказ №1220 від 24.03.2021) за порушення службової дисципліни, до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

У зв`язку з реалізацією наказу №1220 від 24.03.2021 24.03.2021 відповідач наказом №118 о/с «Про особовий склад» на підставі пункту 6 частини 1 статті 77 Закону №580 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) звільнив позивача зі служби в поліції.

31.03.2021 позивач подав заяву про надання копії наказу про призначення службового розслідування, копії матеріалів та висновку службового розслідування від 22.03.2021.

Позивач 16.03.2021 проходив медкомісію для отримання доступу до державної таємниці, що підтверджується медичною довідкою №330652 серії 10ААЖ від 16.03.2021, направленням до центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору ТМО МВС у Львівській області б/н від 26.02.2021 та листом державної установи «територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» від 05.07.2021 №33/34-3061.

Вважаючи дані твердження відповідача про звільнення, а також положення висновку службового розслідування протиправними, позивач звернувся до суду.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання.

Так, апеляційним судом встановлено, що адвокат Роюк Л.І. яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася до відповідача із адвокатським запитом від 30.03.2021 Вих №13/11/21 щодо надання відеозапису з камер зовнішнього відеоспостереження, які знаходяться на вході-виході з ВП №4 ЛРУП ГУНП у Львівській області на який начеб - то (з долученої копії - відповіді відповідача) отримала відповідь про неможливість надання відеозапису у зв`язку з технічною несправністю відеореєстратора та проведення його заміни.

Однак, судом першої інстанції не враховано клопотання адвоката ОСОБА_3 про її допит в якості свідка для пояснення джерела отримання відеозапису і таку як свідка не допитано, а натомість доказ визнано недопустимим.

Також, не дано оцінки наданому відповідачем листу в якому зазначено про несправність відео реєстратора - що при наявності відеозапису (а отже такий працював) - що явно не відповідає дійсності і свідчить про намагання відповідачем не сприяти з`ясуванню обставин справи.

Також, судом першої інстанції залишено поза увагою, що службове розслідування проводилось 2 робочі дні. На виконання наказ про його проведення вручено 16.03.2021 р. -(четвер), а 22.03.2021 (в понеділок) такий вже був готовий та затверджено.

На думку адвоката позивача це свідчить про поверхневість проведення такого та явну упередженість членів комісії - які встановили в моїх діях наявність прогулу незважаючи на наявність відеозапису на камерах, про що суд зазначає наступне.

В оскаржуваному рішенні апеляційним судом встановлено, як доведений факт, що інформація про затримання в межах кримінального провадження поліцейського була висвітлена в ЗМІ та така негативно вплинула на авторитет поліції, що є припущенням, оціночним судженням і не базується на жодних доказах.

У ЗМІ дійсно була поширена інформація про факт затримання поліцейського, однак така інформація була лише констатацією факту затримання, а не стосувалась обвинувачення про вчинення поліцейським злочину, крім того дана інформація на переконання апеляційного суду була знеособлена (без значення конкретного прізвища тощо). Факт негативного впливу даної інформації на авторитет поліції не доводився відповідачем і не підтверджується жодними доказами наявними в справі, а також не досліджувався судом першої інстанції.

Відтак, висновок суду про доведеність негативного впливу інформації в ЗМІ на авторитет поліції є передчасним і не підтверджується жодними доказами в справі і обставинам справи, проте суд обґрунтовує оскаржуване рішення.

Також, судова колегія апеляційного суду вважає безпідставними доводи позивача щодо незаконності його звільнення у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки позивача звільнено саме за вчинення дисциплінарного проступку.

Апеляційний суд звертає особливу увагу, що відсутність обвинувального вироку у кримінальній справі не виключає наявності в діях позивача підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Натомість судом встановлено недоведеність вчинення позивачем прогулу, відповідно підставою звільнення останнього залишилось лише затримання правоохоронними органами позивача.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Останнє суперечить п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки вироку щодо позивача на час звільнення не було.

Суд зазначає про достовірність висновків дисциплінарної комісії про доведеність відомостей, що стали підставою для призначення висновку - а саме про вчинення мною злочину.

Проте судом першої інстанції не перевірялись, не допитувались члени дисциплінарної комісії тощо. Тобто суд не перевіряв законність та під ставність висновку службового розслідування, обґрунтованість висновків дисциплінарної комісії тощо - хоча така позовна вимога заявлялась (а.с.2).

Наведеною нормою, серед іншого, передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6 частини 1 статті 77 Закону №580).

Згідно з оскаржуваним наказом відповідача №118 о/с від 24.03.2021 позивача звільнено на підставі положень пункту 6 частини 1 статті 77 Закону №580, а не пункту 10 частини 1 статті 77 відповідного Закону. У зв`язку з цим суд першої інстанції критично оцінив посилання ОСОБА_1 на протиправність звільнення з огляду на відсутність передумов, передбачених пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону №580.

Проте, підставою накладення дисциплінарного стягнення було начеб - то порушення трудової дисципліни що виразилось у прогулі та поза робочих відносинах з заявницею ОСОБА_4 .

Відтак, що суд встановив відсутність діях позивача ознак прогулу, а відносини з ОСОБА_4 взагалі не досліджував, не витребовував матеріали кримінального провадження, не з`ясовував чи перевіряла такі дисциплінарна комісія.

Таким чином, в діях позивача ознаки дисциплінарного проступку, а враховуючи що такий встановлений висновком службового розслідування ( як і прогул) - послався на такий і відмовив останньому в позові.

У разі неможливості встановлення за результатами службового розслідування факту наявності/відсутності в діях (бездіяльності) поліцейського складу дисциплінарного проступку внаслідок неможливості отримання доступу до необхідних документів такі обставини розцінюються на користь поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування.

Згідно ст. 62 Конституції України та ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Порушення службової дисципліни, інкриміноване позивачу, пов`язане з обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", поліцейський звільняється зі служби в поліції у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

В оскаржуваному рішенні зазначається, що зважаючи на те, що Закон №580 виокремлює зазначені підстави для звільнення зі служби в поліції, Верховний Суд звертає увагу на те, що вчинення поліцейським діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.

Отже, такі підстави для звільнення зі службі в поліції, як притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, не слід ототожнювати із підставами для притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Проте, мова іде про притягнення до кримінальної чи то іншої відповідальності, натомість позивачу оголошено підозру - що не є формою притягнення до відповідальності, яке відбувається після вступу в силу обвинувального вироку і тільки на його підставі.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні бере за основу оскаржуваний висновок службового розслідування від 22.03.2022 року як доказ, який не підлягає перевірці і на який посилається в мотивувальній частині рішення як на документ, який встановлює факти (є доказом), незважаючи на те, що такий є предметом оскарження, а відтак підлягає оцінці та мотиви висновку підлягають окремій перевірці під час розгляду справи. І як наслідок, в обґрунтування свого рішення суд цитує оскаржуваний висновку службового розслідування і вважає доведеним факт «вимагання та отримання мною неправомірної вигоди».

Однак факт «вимагання та отримання» підлягає оцінці судом в межах кримінального провадження на підставі об`єктивного дослідження всіх доказів в сукупності і така оцінка дій позивач знайде своє відображення у вироку, а не у висновку службового розслідування.

За основу висновків як дисциплінарною комісією так і судом взяте повідомлення про підозру, проте на момент винесення в кримінальному провадженні ще не було зібрано всіх доказів і така є лише позицією слідства, а не доведеним фактом, і не тягне жодних наслідків крім як процесуальних обмежень підозрюваного, які передбачені КПК України щодо підозрюваного. Оголошення підозри і обрання запобіжного заходу не означає доведення вини особи, а презумпція невинуватості є конституційною нормою і гарантується Європейською Конвенцією про права людини.

Факт затримання позивача в межах кримінального провадження не оспорюється, проте це не є тотожне з виною у вчиненні злочину.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів про наявність обвинувального вироку відносно позивача, проте не застосовано норми матеріального права, що підлягали до застосування, а саме - ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Апеляційний суд ще раз наголошує, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні від 10.02.1995 по справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Грабчук проти України" зазначив, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Питання, чи, порушує, твердження посадової принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції невірно розтлумачив та застосував матеріальне законодавство що призвело до неправильного вирішення спору і винесення незаконного рішення, що підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 являються підставними і обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2022 року у справі №380/7066/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправним та скасувати п.1 наказу ГУНП у Львівській області №1220 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників поліції відділу поліції №4 Львівського РУП ГУНП» , яким за грубе порушення службової дисципліни, зокрема ст.18 Закону України «Про національну поліцію», Присяги поліцейського, п.5 розділу І, абз. 1,5 п.1 розділу II та п.3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейського, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 №1179, до лейтенанта поліції, оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ГУНП ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції.

Визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП у Львівській області №118 о/с, від 24.03.2021 року яким звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) лейтенанта поліції, оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ГУНП ОСОБА_1 .

Стягнути з ГУНП у Львівській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до прийняття рішення по справі, а саме 10.05.2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
З. М. Матковська