Справа № 160/18178/21
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сидоренка Д.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , як матері дитини з інвалідністю пенсію за віком від дня звернення до ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області, з 09 червня 2021 року.
Позовні вимога обґрунтовані тим, що сину позивачки встановлено третю групу з 08.08.2008 року по інвалідності з дитинства по зору довічно. 06.06.2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, як матері особи як інваліда з дитинства. Проте, відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 15.06.2021 року. Основною підставою для відмови у призначенні пенсії стало те, що необхідно надати довідку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Позивач не погоджується з таким рішенням, вважає його протиправним, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
11.11.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, з огляду на наступне. Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ орану, що призначає пенсію відділ призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, яке уповноважене розглянути подану заяву ОСОБА_1 . Відповідач зазначає, що спір вини у справі у зв`язку з відмовою в призначенні дострокової пенсії, яке прийняте у формі рішення, складене відділом призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. Тому в даній справі відповідачем має бути Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. Відповідач вказує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області розглянуто заяву позивача та додані документи, та прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з ненаданням повного пакету документів, як того вимагає Порядок. ГУ ПФУ в Дніпропетровській області погоджується з висновками рішення про відмову в призначенні пенсії, яке прийнято відділом призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, вважає його законним та обґрунтованим, складеним на підставі та у відповідності до норм чинного законодавства.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25.08.1990 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , батьками якого є: ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_1 (мати).
Згідно виписного епікризу з історії хвороби №5859 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в 1997 році отримав пропикаюче поранення роговиці.
Згідно медичного висновку №729 від 29.04.2002 року, ОСОБА_2 має існуюче захворювання та патологічний стан (наслідок проникаючого поранення роговиці центральний зрощений рубець роговиці, травматична плівчата катаракта, вторинна некомпенсована глоукома) якого відповідає розділу ІІІ пункту 6 «Переліку медичних показань, які дають право на отримання соціальної пенсії дітям-інвалідам віком до 16 років», затвердженому наказом МОЗ України від 05.12.2002р. №175. Висновок дійсний до 08.08.2006 року.
Згідно довідки серії МСЕ-ДНА №632805 від 29.09.2008 року, ОСОБА_2 , має 3 групу інвалідності з 08.08.2008 року з дитинства по зору безстроково.
Відповідно до довідки №467 від 12.05.2021 року Виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_1 , народила та виховала до шестирічного віку дитину інваліда з дитинства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав разом з нею.
Згідно довідки №69 від 02.06.2021 року, яка видана ЛКК КНП «Покровський центр ПМСД», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно документації мав медичні показання і був визнаний в віці до 18 років як дитина-інвалід. Медичний висновок №729 від 29.04.2002р. Клінічний діагноз: наслідки проникаючого поранення рогівки. Центральний зрощений рубець рогівки. Післятравматична катаракта ОД.
09.06.2021 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком №912.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 15.06.2021 року №14 відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

В графі коментар зазначено про те, що позивачу необхідно надати довідку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначенні пенсії через вказану підставу у рішенні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 22 Конституції України, права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (стаття 44 Основного Закону).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058).

Статтею 1 Закону № 1058 (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058, жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Абзацом третім статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV визначено, що дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист

При цьому, за змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Згідно з пунктом 14 Положення № 1317, причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

В свою чергу, пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

З аналізу наведених вище положень законодавства слідує, що пенсійне забезпечення є гарантією стабільного та належного життя осіб в старості. Пенсії є запорукою гідного рівня життя пенсіонерів та співрозмірності витрат отриманим доходам. Водночас, держава гарантує певні привілеї жінкам у питаннях призначення пенсій. Так це стосується віку, з якого жінка може отримати пенсію (він є меншим, від законодавчо встановленого пенсійного віку чоловіків), стажу роботи тощо. Певні привілеї встановлені й багатодітним жінкам та жінкам, які виховують дитину-інваліда. Мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо ж дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Отже, визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку.

Аналогічно висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року в справі № 21-133а14, в якій він зазначив, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Зі змісту пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною 6 статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таку позицію підтримала й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 330/2181/16-а.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Надані позивачем документи унеможливлюють прийняття рішення щодо наявності у дитини підстав для визнання її дитиною-інвалідом до 6-річного віку у відповідності до наказу МОЗ України від 08.11.200І № 454/471/516.

Підставою для видачі ЛКК такої довідки є наявність в медичній документації дитини в період до досягнення нею 6-річного віку діагнозу, встановленому відповідним спеціалістом, який відповідає переліку медичних показань для визнання дитини інвалідом та діючому на вказаний період часу.

Як встановлено судом згідно матеріалів справи, син позивачки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав травму ока в 1997 році (тобто після досягнення шестирічного віку від дня народження), наслідки якої в подальшому призвели до встановлення ОСОБА_2 3 групи інвалідності з дитинства.

У даній справі судом встановлено, що син позивача ОСОБА_2 визнаний дитиною-інвалідом вперше у квітні 2002 році, тобто у одинадцятирічному віці, а безстроково визнано в 2008 році (після досягнення 18 років).

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року прийнятій у зразковій справі №330/2181/16-а(2-а/330/36/2016) провадження №11-1060апп18 зробила наступний правовий висновок.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду наголосила й на тому, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» № 2109-III. При цьому за змісту абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Надані позивачем медичні документи не містять належних доказів, що її син до шести років мав захворювання, які підтверджують настання інвалідності у дитини до шестирічного віку.

Отже, відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку позивачем до заяви про призначення пенсії не надано.

За таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, оскільки документи надані відповідачу, та наявні в матеріалах справи висновки та довідки не підтверджують факт, що до шестирічного віку дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Само по собі виховання дитини до шестимісячного віку, без показань для визначення дитиною інвалідом у віці до 6-ти років, не є підставою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства.

Враховуючи те, що визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку на підставі статті 115 Закону №1058 є саме визнання дитини в установленому законом порядку дитиною з інвалідністю до шестирічного віку, докази чого у випадку позивача суду не надані та судом в ході розгляду справи не здобуті, тому суд приходить до висновку про те, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні такої пенсії, як особі, яка не відповідає законодавчо встановленим вимогам.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому в задоволенні позовної заяви належить відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Д.В. Сидоренко