Суддя: Катеринчук Лілія Йосипівна
Дата ухвалення: 2022-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 11-40сап21
суддів Великої Палати Верховного Суду Катеринчук Л. Й., Британчука В. В., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 лютого 2022 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 22 грудня 2020 року № 3599/0/15-20 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року № 2297/3дп/15-20 про притягнення судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Короткий зміст вимог скарги та рішення Великої Палати Верховного Суду
1. 05 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП від 22 грудня 2020 року № 3599/0/15-20 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року № 2297/3дп/15-20 про притягнення судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
2. 03 лютого 2022 року постановою Великої Палати Верховного Суду скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення ВРП від 22 грудня 2020 №3599/0/15-20 - без змін.
3. Велика Палата Верховного Суду погодилася із вчиненням ОСОБА_1 двох дисциплінарних проступків і правильністю їх кваліфікації за підпунктом «а» пункту 1 та пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) як таких, що скоєні з «недбалістю» і «грубою недбалістю» при виконанні посадових обов`язків судді.
4. Не погоджуючись з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 лютого 2022 року, вважаємо за необхідне звернути увагу на таке.
Чи може суддя притягуватися до дисциплінарної відповідальності за юридичну помилку ?
5. Сфера дисциплінарного контролю за професійною компетенцією судді є особливо складною, оскільки застосування заходів дисциплінарної відповідальності в такому контексті може торкатися і юридичної оцінки рішення судді поза судовою процедурою перевірки такого рішення. Це у свою чергу може поставити під загрозу принцип незалежності судової гілки влади. Так, частиною другою статті 106 Закону № 1402-VIII передбачено, що скасування або зміна судового рішення не має наслідком дисциплінарну відповідальність судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли скасоване або змінене рішення ухвалено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків.
6. За загальним правилом дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень, включаючи відмінності в юридичному тлумаченні між судами, наслідком суддівських помилок чи критики суддів (пункт 25 Київських рекомендацій щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії, м. Київ, 23-25 червня 2010 року, Бюро ОБСЄ з питань демократичних інститутів та прав людини спільно з Інститутом порівняльного публічного права і міжнародного права імені Макса Планка). Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року).
7. Жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону (пункт 22 Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи 14 жовтня 2015 року).
8. У зв`язку із цим питання помилок щодо фактів та права, яких начебто припустився суд, не належить до компетенції дисциплінарного органу доти, доки такі помилки не вчинені умисно або внаслідок недбалості та/чи не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією.
9. Схожа за змістом позиція висловлена й Венеційською комісією «За демократію через право» у Висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).
Якщо суддя може бути притягнутий до юридичної відповідальності через його рішення, то неможливо зберегти судову незалежність і демократичний баланс гілок влади. На цьому наголошено в пункті 62 Висновку № 10 (2007) Консультативної ради європейських суддів «Судова влада на службі суспільства».
10. Національним законодавством передбачено декілька випадків можливості притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за вчинення проступків унаслідок недбалості (грубої недбалості). Зокрема й тих, які визначені ОСОБА_1 підставами притягнення до дисциплінарної відповідальності: у випадку вчинення умисно або внаслідок недбалості іншого істотного порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що призвело до порушення правил щодо юрисдикції (підпункт «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII) й умисне або внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод або інше грубе порушення закону, що призвело до істотних негативних наслідків (пункт 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII).
За якими критеріями слід визначати ознаки судових помилок, що є дисциплінарними проступками ?
11. Правова помилка як дисциплінарний проступок має ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони. Ознакою об`єктивної сторони може бути систематична практика допущення суддею правових помилок, що може свідчити про непідтримання суддею професійної компетентності у праві. Також ознакою об`єктивної сторони може бути одна чи дві серйозні помилки судді, коли ним проігноровано правовий принцип, який є фундаментальним, або коли суддя позбавляє особу її основоположних прав і такий вчинок ставить серйозне питання про компетенцію судді. Для ідентифікації об`єктивної сторони дисциплінарного проступку (очевидної та серйозної помилки судді) можна застосувати стандарт об`єктивної розсудливості. На підставі цього критерію правова помилка вважатиметься дисциплінарним проступком, якщо уявний достатньо уважний та компетентний суддя дійде до висновку, що ці дії були очевидно та серйозно помилкові в обставинах цієї справи.
12. Важливим у такому випадку є спосіб, у який діяв суддя під час розгляду справи при виконанні ним процесуальних обов`язків та повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020 року, провадження № 11-628сап19).
13. Ознаками суб`єктивної сторони дисциплінарного проступку є характеристика особистості судді, мотивів такої поведінки. Чи він діяв, допускаючи недобросовісно юридичну помилку (з конкретним зловмисним мотивом - корупція, шахрайство, помста, корисливі мотиви або умисел на заподіяння шкоди стороні процесу чи створити перевагу одній із сторін процесу, або якщо конкретний зловмисний мотив не був встановлений, але немає ніяких сумнівів у чіткому намірі допустити правову помилку всупереч чесному виконанню обов`язків судді, або якщо буде встановлена груба необережність стосовно виконання суддею свого обов`язку з відвертим нехтуванням обов`язками судді шляхом протиправної самовпевненості чи протиправної недбалості) ? Чи такі дії ним учинено внаслідок добросовісної правової помилки, за яку дисциплінарна відповідальність наставати не повинна ?
14. Існують зовнішні чинники, які впливають на визначення того, чи певна юридична помилка становитиме дисциплінарний проступок. Це ступінь невизначеності права та наявність неоднакової судової практики. Якщо законодавство є нечітким та не існує усталеної судової практики або коли судова практика є суперечливою, судовий розсуд буде ширшим, унаслідок чого сфера дисциплінарного втручання звузиться. Також до зовнішніх чинників належить можливість виправлення юридичної помилки (якщо процесуальна помилка може бути виправлена самим суддею або вищим судом - превентивна мета щодо запобігання потенційної шкоди авторитету судової влади реалізується у такий спосіб та може не вимагати застосування дисциплінарного процесу щодо судді). Однак у випадках, коли судове рішення чи процесуальна дія судді не підлягають оскарженню або підстави процесуального перегляду не охоплюють те питання, яке вирішено суддею помилково і порушення спричинене такою помилкою є непоправним, застосування дисциплінарного провадження може бути необхідним. Отже, схожі юридичні помилки можуть по-різному розглядатися з погляду дисциплінарного права.
15. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
16. Частиною шостою статті 30 ГПК України в редакції, яка є чинною з 15 грудня 2017 року, передбачено виключну підсудність спорів, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (крім акцій) в юридичній особі, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи.
18. Зокрема, у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/2388/20 (провадження № 12-15гс21) Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання про застосування правил щодо виключної підсудності за спором між фізичними особами за договором купівлі-продажу корпоративних прав на частку в господарському товаристві та, зазначивши про відсутність у цьому випадку ознак укладення правочину в сімейних правовідносинах, дійшла висновку, що спір про переведення на особу прав покупця у такому договорі належить до господарської юрисдикції та має розглядатися господарським судом. При цьому зроблено відступ від висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 352/395/19 (пункти 60, 63 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду).
19. Позов про переведення прав та обов`язків покупця за договором за своєю суттю відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) та найкраще відповідає змісту порушеного переважного права особи на придбання майна за таким договором. За загальним правилом такий спір може розглядатися в порядку альтернативної підсудності за місцезнаходженням одного з відповідачів, якщо не застосовуються правила про виключну підсудність щодо спорів, які виникають з певних видів договорів. Допущення суддею добросовісної помилки у визначенні виду договору могло мати наслідком неправильне застосування процесуальної норми про виключну підсудність такого спору за територіальною підсудністю, що виключало б можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
20. ВРП помилково прийняла до уваги на обґрунтування сталості судової практики у цій категорії спорів пункт 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25 лютого 2016 року № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин», яким надано роз`яснення застосування частини третьої статті 7 Закону України від 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» щодо підвідомчості розгляду спорів про переведення прав та обов`язків на акції судам господарської юрисдикції, тоді як предметом спору у справі, яку помилково прийняв до провадження суддя ОСОБА_1, було переведення прав на частку у товаристві з обмеженою відповідальністю; також суддею не було допущено помилки щодо прийняття такої справи до суду іншої, ніж господарська, юрисдикції.
22. ВРП установила, що отримавши від відповідача ТОВ «Енеада» заперечення щодо застосованих заходів забезпечення та заперечення щодо розгляду справи у Господарському суді міста Києва, суддя ОСОБА_1, зрозумівши свою процесуальну помилку, вживав заходів до її виправлення. Так, 19 листопада 2019 року від відповідача ТОВ «Еннеада» надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою від 21 листопада 2019 року суддя призначив це клопотання до розгляду на 22 листопада 2019 року. З наданих ВРП матеріалів справи вбачається, що позивач тричі (22 листопада, 04 та 12 грудня 2019 року) заявляв необґрунтовані відводи судді ОСОБА_1, які були розглянуті ним та іншими суддями з дотриманням процесуальних правил, а відвід від 23 грудня 2019 року залишено суддею ОСОБА_1 без розгляду як такий, що спрямований на затягування розгляду справи, що є зловживанням процесуальними правами.
27. Аналізуючи чіткість правового регулювання виключної підсудності розгляду спорів щодо переведення прав за договором купівлі-продажу, слід дійти такого висновку. За приписами пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, з певними винятками (крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах). Позов про переведення прав та обов`язків покупця за договором за своєю суттю відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення шляхом заміни однієї із сторін договору, однак він не означає спору щодо предмета договору як такого (пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України). Тому цей різновид правочинів не одразу можна ідентифікувати як такий, що виникає із правочинів щодо корпоративного права, яке є предметом купівлі-продажу за правочином та до якого імперативно застосовуються правила про виключну підсудність згідно із частиною шостою статті 30 ГПК України. Також за приписами цієї норми правила про виключну підсудність не застосовуються щодо акцій, що могло створити помилкове враження судді при неуважному перечитуванні тексту позовної заяви про те, які саме корпоративні права є предметом заявленої позовної вимоги про їх переведення.
28. Відтак, застосувавши об`єктивний стандарт, в основі якого лежить питання як розсудливий та достатньо уважний суддя мав би вчинити за тих самих обставин, можна дійти висновку про те, що юридична помилка судді щодо віднесення предмета спору в цій справі до альтернативної підсудності на етапі порушення позовного провадження допускається та вона не була проявом очевидно та серйозно помилкових дій в обставинах цієї справи. При цьому слід також прийняти до уваги існуючий процесуальний спосіб виправлення такої юридичної помилки відповідно до статей 30, 145 ГПК України, а також те, що виявивши таку помилку, суддя негайно почав застосовувати заходи до її виправлення, що ним було зроблено із переданням справи за належною підсудністю та скасуванням заходів забезпечення, які були ним помилково застосовані з порушенням правил виключної підсудності.
29. Аналізуючи дії судді за суб`єктивним складом правопорушення за матеріалами цього дисциплінарного провадження, ВРП не встановила умислу судді на їх вчинення (корупція, шахрайство, помста, корисливі мотиви або умисел на заподіяння шкоди стороні процесу чи на створення переваги одній із сторін процесу), про що зазначено в рішенні ВРП. Також ВРП не встановлено чіткого наміру судді допустити правову помилку всупереч чесному виконанню обов`язків судді з відвертим нехтуванням обов`язків судді шляхом протиправної недбалості чи протиправної самовпевненості.
30. Оцінюючи надані у справу матеріали дисциплінарного провадження, погоджуємося із цим висновком. Зазначаючи про недбалість у діях судді ОСОБА_1 при прийнятті позовної заяви та заяви про застосування заходів на забезпечення вимог позивача, ВРП прийняла до уваги той факт, що в самій позовній заяві було зазначено про те, що предметом позову визначено переведення на позивача корпоративних прав у товаристві з обмеженою відповідальністю за договором купівлі-продажу, а суддя не надав цьому належної оцінки. Оцінюючи дії судді з метою встановлення намірів їх вчинення з позиції об`єктивної розсудливості, вважаємо, що навіть за обставин зазначення у позовній заяві про те, що позивач просив перевести на нього права покупця за договором купівлі-продажу корпоративних прав у товаристві з обмеженою відповідальністю, однак не визначив відповідачем юридичну особу, у статутному капіталі якої є такі корпоративні права, суддя з огляду на нове правове регулювання, запроваджене ГПК України з 15 грудня 2017 року, та відсутність сформованої практики розгляду таких спорів міг добросовісно помилитися, застосувавши правила про альтернативну підсудність розгляду спору в господарському суді за місцем знаходження одного із відповідачів.
31. Суддя ОСОБА_1 дійшов правильного висновку про підвідомчість справи господарським судам. Отже, принцип розподілу спорів між цивільною, господарською, адміністративною та кримінальною юрисдикцією порушено не було.
32. Відповідно до статті 16 ЦК України за правовою природою вимога про переведення прав за договором купівлі продажу є способом захисту прав шляхом зміни правовідношення між особою, яка має таке переважне право, та особою, яка є його набувачем за договором купівлі-продажу. При цьому спір щодо розміру частки у статутному капіталі юридичної особи судом не вирішується, вимога до такої особи як до відповідача у справі не заявлялася позивачем. Заміна сторони у корпоративному правовідношенні не змінює розміру корпоративної частки та не порушує прав особи, у статутному капіталі якої така частка перебуває. З огляду на це сам факт зазначення у позовній заяві про те, що позовна вимога заявлена щодо переведення на позивача корпоративних прав у статутному капіталі третьої особи не дозволяє виключити обставини добросовісної правової помилки судді внаслідок неправильного тлумачення суті правовідносин, з яких виник спір.
33. Приймаючи до уваги зазначені суб`єктивні ознаки дій судді при допущенні ним помилки під час застосування правил про виключну підсудність, її виправлення у процесуальному порядку за волевиявленням судді ОСОБА_1, не вбачаємо в його діях мотивів відвертого нехтування обов`язками судді шляхом протиправної недбалості чи протиправної самовпевненості та вважаємо, що суддею допущено добросовісну процесуальну помилку внаслідок неправильного тлумачення поняття корпоративного спору на етапі прийняття позовної заяви та застосування заходів забезпечення позову.
34. З огляду на проведений аналіз суб`єктивної та об`єктивної сторони допущеної суддею процесуальної помилки, відсутність в його діях «грубої недбалості» як кваліфікуючої ознаки цього проступку при відкритті провадження у справі та застосуванні заходів забезпечення позову з порушенням правил про виключну підсудність вважаємо правильним виключити зі складу дисциплінарного правопорушення ОСОБА_1 склад проступку за підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.
Чи встановлено ВРП у діях судді ОСОБА_1 «умисел» або «грубу недбалість» як кваліфікуючі ознаки для притягнення його до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII при застосуванні заходів забезпечення позовних вимог ?
35. Як встановлено ВРП 22 жовтня 2019 року від позивача надійшла до суду заява про застосування заходів на забезпечення позовних вимог, а 24 жовтня 2019 року - клопотання про уточнення заяви про забезпечення позову, в якому позивач просив суд накласти арешт на корпоративні права (частку) у статутному капіталі ТОВ «КЗМО» у розмірі 33,75 % вартістю 1 900 000 грн, що належать ТОВ «Еннеада» та компанії «ЕмСі Коппер Індастріал ЛТД»; заборонити державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, суб`єктам державної реєстрації прав (у тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам, акредитованим суб`єктам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідно до Закону № 755-IV) вчиняти реєстраційні дії, які стосуються зміни складу й інформації про засновників товариства, внесення змін до статуту та змін інших відомостей про ТОВ «КЗМО».
36. З матеріалів дисциплінарної справи вбачається, що 24 жовтня 2019 року Господарський суд міста Києва під головуванням судді ОСОБА_1 постановив ухвалу про задоволення заяви позивача про забезпечення позову ТОВ «МІПУФР» до ТОВ «Еннеада», компанії «ЕмСі Коппер Індастріал ЛТД», третя особа - ТОВ «КЗМО» про переведення прав та обов`язків покупця за договором. Наклав арешт на корпоративні права (частку) у статутному капіталі ТОВ «КЗМО» у розмірі 33,75 % вартістю 1 900 000 грн, що належать ТОВ «Еннеада», компанії «ЕмСі Коппер Індастріал ЛТД». Заборонив державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, суб`єктам державної реєстрації прав (у тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам, акредитованим суб`єктам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідно до Закону № 755-IV) вчиняти реєстраційні дії, які стосуються зміни складу та інформації про засновників товариства, внесення змін до статуту та змін інших відомостей про ТОВ «КЗМО».
39. Кваліфікуючи процесуальну помилку судді ОСОБА_1 щодо застосування заходів забезпечення за пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, ВРП не наведено жодних інших мотивів такого рішення, окрім застосування заходів на забезпечення з порушенням правил розгляду спорів за виключною підсудністю. Зокрема, ВРП не встановила обставин порушення пропорційності при застосуванні суддею цих заходів забезпечення.
41. З огляду на зазначене вважаємо, що у цьому випадку, виходячи із тих обставин, які встановлені ВРП, відсутні підстави для висновку про те, що застосувавши заходи на забезпечення ухвалою від 24 жовтня 2019 року, суддя діяв поза межами добросовісно допущеної помилки при визначенні юрисдикції спору, що виключає можливість кваліфікації його процесуальної помилки як такої, що допущена внаслідок «грубої недбалості». Також приймаємо до уваги, що сама процесуальна помилка судді не завдала шкоди правосуддю, оскільки можливість реалізації ухвали суду про забезпечення позову як судового рішення була обмежена внаслідок чинності подібних заходів забезпечення, застосованих в іншій справі. Також суддею ОСОБА_1 вжито невідкладних заходів до виправлення допущеної ним процесуальної помилки у процесуальний спосіб шляхом скасування заходів забезпечення і передання справи для розгляду до суду за виключною підсудністю.
42. У пункті 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейський судів щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
43. Порушення норм процесуального права як сукупності норм, які регламентують порядок реалізації норм матеріального права, може полягати у діях чи бездіяльності судді, що суперечить встановленому законом процесу здійснення судочинства, його основним завданням та засадам. ВРП не встановлено порушення суддею ОСОБА_1 процесу здійснення судочинства, оскільки та процесуальна помилка, яка була ним допущена, виправлена ним у процесуальний спосіб з дотриманням основних завдань та засад судочинства.
44. Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та здійснити перегляд у вищій інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
45. У цьому випадку ВРП діє як орган, наділений повноваженнями судового контролю щодо прийнятих її дисциплінарною палатою рішень про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, тому рішення ВРП повинні відповідати загальним вимогам до обґрунтованого судового рішення. Однак оскаржуване рішення ВРП не відповідає вимогам щодо його обґрунтованості.
46. Ураховуючи відсутність в діях судді ОСОБА_1 складу дисциплінарних проступків за підпунктом «а» пункту 1 та пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII з огляду на відсутність в його діях таких кваліфікуючих ознак цих проступків, як вчинення процесуального порушення внаслідок «недбалості» та «грубої недбалості», вважаємо, що суду належало скасувати рішення ВРП від 22 грудня 2020 року № 3599/0/15-20 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року № 2297/3дп/15-20 про притягнення судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».
Суддя Великої Палати
Верховного Суду Л. Й. Катеринчук