Справа № 240/18206/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 травня 2022 року
м. Київ
справа № 240/18206/21
адміністративне провадження № К/990/10280/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року у справі №240/18206/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 пред`явив позов до Військової частини НОМЕР_1 , у якому з урахуванням позовних вимог просив суд:
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" і пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до цієї постанови при обчисленні в період з 29 січня 2020 року до 18 лютого 2021 року включно розмірів мого посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме: не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 указаної постанови;
2) зобов`язати відповідача провести перерахунок грошового забезпечення і доплатити:
2.1) за період з 29 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року включно належні, з урахуванням проведених раніше виплат, суми грошового забезпечення, обчисленого із розмірів посадового окладу: 3680,00 грн на місяць і окладу званням: 800,00 грн на місяць, визначених з урахуванням пункту 1 Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" шляхом множення розміру прожиткового працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», на відповідні тарифні коефіцієнти;
2.2) за період з 1 січня 2021 року до 18 лютого 2021 року включно належні, з урахуванням проведених раніше виплат, суми грошового забезпечення, обчисленого із розмірів посадового окладу: 3970,00 грн на місяць і окладу званням: 860,00 грн на місяць, визначених з урахуванням пункту 1 Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" шляхом множення розміру прожиткового працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 1 січня 2021 року, на відповідні тарифні коефіцієнти;
2.3) за період з 29 січня 2020 року до 18 лютого 2021 року включно належні, з урахуванням проведених раніше виплат, суми грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових у розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого із розмірів окладу в період з 29 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року: 3680,00 грн на місяць, з 1 січня 2021 року до 18 лютого 2021 року: 3970,00 грн на місяць і розміру окладу за військове звання з 29 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року: 800,00 грн на місяць, з 1 січня 2021 року до 18 лютого 2021 року: 860,00 грн на місяць, визначених шляхом множення розміру прожиткового для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 1 і січня 2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 1 січня 2021 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
2.4) належну, з урахуванням проведених раніше виплат, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпусти у зв`язку зі звільненням з військової служби, нараховану із грошового забезпечення, обчисленого із розміру посадового окладу: 3970,00 грн та розміру окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 1 січня 2021 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти;
2.5) належну, з урахуванням проведених раніше виплат, одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону №2011-XII, у зв`язку зі звільненням з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби на день звільнення, обчисленого із розміру посадового окладу: 3970,00 грн, окладу за військове звання 860,00 грн, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 1 січня 2021 року, та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року скасовано рішення місцевого суду й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову:
1) визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення й виплати ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 1 січня 2020 року;
2) зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 29 січня 2020 року до 31 грудня 2020 року перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;
3) визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення й виплати ОСОБА_1 з 1 січня 2021 року до 18 лютого 2021 року грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 1 січня 2021 року;
4) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 1 січня 2021 року до 18 лютого 2021 року перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, і провести їхню виплату з урахуванням раніше виплачених сум;
5) у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Військова частина НОМЕР_1 звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 20 квітня 2022 року засобами поштового зв`язку.
Скаржник просить скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року і залишити в силі рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Однак у касаційній скарзі відсутнє будь-яке посилання скаржника на передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки із зазначенням, одночасно, належного їх обґрунтування у поєднанні з обставинами справи.
Оскільки пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачає можливість перегляду, в якості винятку, судових рішень, що не підлягають касаційному оскарженню судом касаційної інстанції лише у разі, якщо скаржником зазначені випадки, передбачені підпунктами а - г цієї правової норми, а відповідачем таких винятків не зазначено, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Одночасно, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року у справі №240/18206/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

……………………………
……………………………
……………………………
Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду