Справа № 260/4195/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/4195/21 пров. № А/857/1527/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Судова-Хомюк Н.М.

суддів: Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 260/4195/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тячівського управління соціального захисту в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя в 1-й інстанції Скраль Т.В.,

час ухвалення рішення 13.12.2021,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до Тячівського управління соціального захисту в Закарпатській області (відповідач) в якому просив: -визнати протиправною відмову у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення війни неправомірними.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду 21 вересня 2021 року позовну заяву було залишена без руху, оскільки така не відповідала вимогам статей 161 КАС України та надано строк десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних недоліків. Для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності пропуску цього строку.

На виконання вимог ухвали, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду. На обґрунтування пропуску строку зазначав, що 14 липня 2020 року, йому видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1989 року серії НОМЕР_1 на підставі експертного висновку № 9717 від 01.04.2020 року та довідки МСЕК № 661408 серії 12 ААБ від 16.06.2020 року. Після видачі даного посвідчення, він знову звернувся до Тячівського управління соціального захисту в Закарпатській області з проханням надати статус інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни. Із даним проханням, неодноразово звертався до Тячівського управління соціального захисту як в усному так і в письмовому вигляді, на що працівниками Тячівського соціального захисту надавалися усні пояснення про те, що його звернення розглядається та про прийняте рішення буде повідомлено листом. Тому, вважав, що дане питання буде врегульоване в добровільному порядку Тячівським управлінням соціального захисту населення. Тому, лише після того, як Тячівське управління соціального захисту відмовило у наданні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни, про що зазначено у листі № 823 від 28.04.2021 року, вирішив звернутися до суду для врегулювання даного питання, а саме надання йому статусу інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року процесуальний строк, встановлений судом для усунення недоліків позовної заяви згідно з ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року в адміністративній справі № 260/4195/21 за позовом ОСОБА_1 до Тячівського управління соціального захисту в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - продовжено на 10 днів з дня вручення позивачу даної ухвали.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду заяву із зазначенням обґрунтованих підстав (доказів) для поновлення строку звернення до суду.

Позивачем було подано до суду заяву про визнання причин пропущення строку поважними та поновлення пропущеного строку, у якій зокрема зазначено, що він неодноразово звертався до відповідача як в усному так і в письмовому порядку. Одним з таких звернення зафіксовано у письмовому зверненні до начальника Тячівського управління соціального забезпечення В. Бонка, тобто 21 вересня 2020 року було офіційно подано звернення до управління соціального забезпечення, після чого вважав, що дане питання буде врегульоване в добровільному порядку Тячівським управлінням соціального захисту населення. Тому, лише після того, як Тячівське управління соціального захисту відмовило у наданні статусу інваліда війни та видачі посвідченні інваліда війни, про що зазначено у листі № 823 від 28.04.2021 року, вирішив звернутися до суду для врегулювання даного питання, а саме надання статусу інваліда війни та видати посвідчення інваліда війни.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду 15 листопада 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у даній адміністративній справі. При цьому, під час відкриття провадження у справі суд дійшов висновку, що питання щодо пропуску строків звернення до адміністративного суду та поважність причин такого пропуску з`ясувати під час розгляду справи.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Тячівського управління соціального захисту в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, залишено без розгляду.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача в усному так і в письмовому вигляді, на що працівниками Тячівського соціального захисту надавалися усні пояснення про те, що його звернення розглядається та про прийняте рішення буде повідомлено листом. Тому лише після отримання листа №823 від 28.04.2021 року звернувся із позовом до суду.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові), суд вважав за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень частини другої статті 312 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 14 липня 2020 року отримав посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1989 року серії НОМЕР_1 на підставі експертного висновку № 9717 від 01.04.2020 року та довідки МСЕК № 661408 серії 12 ААБ від 16.06.2020 року.

Позивач 21.04.2021 звернувся до Тячівського управління соціального захисту із заявою про встановлення йому статусу учасника бойових дій у зв`язку ліквідатора ЧАЕС в 30км зоні.

28.04.2021 відповідач листом №823 повідомив заявника, що статус учасника бойових дій встановлюється районними територіальними центрами Міністерства оборони України. Окрім того роз`яснено, що підставою для встановлення статусу інваліда війни ліквідаторам наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є накази з особового складу та основної діяльності стосовно прийняття участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, довідки в яких зазначено, що особа приймала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, Чернігівської, Житомирської та Київської областей та виконували роботи у 30-кілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення.

Згідно п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п. 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудник знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12.05.94 № 302 визначено, що «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, відповідно працівники, які залучались для ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від інших міністерств і відомств і стали інвалідами внаслідок пов`язаних з цим захворювань, не можуть бути віднесені до осіб, що підпадають під дію п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в зв`язку з чим соціальний захист зазначеної категорії осіб здійснюється на загальних підставах відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погоджуючись із такими діями управління, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що про порушення своїх прав позивач міг дізнатися у липні 2020 року, оскільки саме 14.07.2020 отримав посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1989 року серії НОМЕР_1 на підставі експертного висновку № 9717 від 01.04.2020 року та довідки МСЕК № 661408 серії 12 ААБ від 16.06.2020 року. Також суд зазначив, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, а не реалізація цього права зумовлена її власною пасивною поведінкою.

Суд дійшов висновку, що отримання позивачем листа відповідача від 28 квітня 2021 року у відповідь на його заяву - не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Враховуючи те, що причини пропуску строку, які наведені позивачем в заяві про дотримання строку звернення до адміністративного суду - визнано неповажними, суд залишив позовну заяву без розгляду.

Разом з цим, колегія суддів вважає вказаний висновок помилковим з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами .

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому наведені законодавчі приписи передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Варто зазначити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Як встановлено судом, позивач 14 липня 2020 року отримав посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1989 року серії НОМЕР_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вимог ухвали суду першої інстанції позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, просив визнати причини пропуску такого строку поважними та зазначав, що після отримання 14.07.2020 посвідчення неодноразово звертався до відповідача в усній та письмовій формі, з метою добровільного врегулювання питання надання статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення. Позивач зокрема надав копію заяви від 21.09.2020 (а.с.39), яка аналогічна заяві від 21.04.2021 (а.с.53).

Слід також звернути увагу на те, що відповідач не заперечує ту обставину, що позивач звертався 21.09.2020 із письмовою заявою про встановлення йому статусу учасника бойових дій у зв`язку ліквідатора ЧАЕС в 30км зоні. У відзиві на адміністративний позов (а.с.50-52) зазначає про те, що управлінням було надано відповідь від 28.04.2021 за виз.№823 на звернення від 21.04.2021.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.1997 №4 75/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відтак, судове рішення суду про залишення позову без розгляду є помилковим, оскільки застосовані судом першої інстанції наслідки не були пропорційні, обмежили право доступу до суду і стали перешкодою для захисту прав позивача.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції про залишення позову без розгляду, а тому оскаржувану ухвалу необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої

За таких обставин, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав поважності пропуску строку звернення до суду та як наслідок залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Тячівського управління соціального захисту в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та невірно встановлено обставини у справі, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 320 КАС України.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 364, 366 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №260/4195/21 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 12 травня 2022 року