Справа № 500/8419/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/8419/21 пров. № А/857/3830/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року (головуючий суддя Дерех Н.В., м. Тернопіль) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолій Іванович про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих Анатолій Іванович, в якому просив визнати протиправними дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Харченко Д.А. зі стягнення з ОСОБА_1 55059.58 грн. виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП № 47081422 з виконання виконавчого листа № 607/14341/14 виданого 26.02.2015 Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ ОТП Факторинг Україна заборгованість за кредитним договором № ML-E 00/065/2008 від 04.04.2008 року, яка становить 40575,28 доларів США, що еквівалентно 531941,80 грн., 15000 грн - пені за прострочення виконання боргових зобов`язань та судовий збір в розмірі 3654 грн; визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Харченко Д.А. від 10.11.2020 №47081422 про стягнення виконавчого збору, якою стягнуто з ОСОБА_1 55059,58 гривень виконавчого збору.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно п.9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній до 05.01.2017, надалі - Закон № 606-ХІУ,) та п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній від 06.01.2017, надалі - Закон № 1404-УШ), у випадку, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, то таке виконавче провадження підлягає завершенню, а виконавчий документ - поверненню стягувачу без виконання.

Суд встановив, що виконавчий документ у виконавчому провадженні ВП № 47081422 повернуто стягувачу лише 10.11.2020 за письмовою заявою ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Таким чином, державний виконавець зволікав із поверненням виконавчого документа стягувачеві без виконання, згідно із законодавством.

За таких обставин, висновки суду, щодо правомірності дій виконавця та поважність підстав для стягнення виконавчого збору не узгоджуються із встановленими судом обставинами.

Апелянт зазначає, що виходячи зі змісту ч. 3 ст. 50 Закону № 1404-УІІІ у випадку повернення виконавчого провадження з підстав п. 9 ч. 1 ст. 37 - стягнення виконавчого збору не передбачається.

Таким чином, встановивши, що виконання виконавчого листа здійснювалось, з врахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом неправильно застосовано норми статті 50 Закону № 1404-УІІІ, що є невірним застосуванням норм матеріального права, та в свою чергу є підставою для скасування рішення суду.

Суд також не звернув увагу та не надав оцінку тій обставині, що стягувач вправі пред`явити виконавчий лист до виконання повторно.

Судом не застосовано норми права, що підлягали до застосування, а саме :ч. 1 ст. 18 Закону №1404-УІІІ якою визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону №1404-УІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Пункт 2 статті 27 Закону №1404-УПІ встановлює, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частина 6 цієї статті Закону передбачає, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-УІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частина 5 цієї статті передбачає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У відповідності до ч. 3 статті 40 Закону №1404-УІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, б частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, нормою п. 8 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5 в редакції чинній станом на 10.11.2020 (надалі - Інструкція) про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Пунктом 22 розділу III Інструкції передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Так, судом першої інстанції, в поручення ч. 5 ст. 242 КАС України не використано, як джерело застосування норми права висновки Великої Палати Верховного Суду при застосуванні норм ч. 2 ст. 27 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у п. 40 постанови від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18 в якій вказано, що положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена. Пунктом 45 цієї постанови надано правовий висновок стосовно того, що виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Разом з тим, п.1 ч. 1 ст. 45 Закону №1404-УІІІ передбачає, що у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналіз вищезазначених норм законодавства, чинного на момент проведення державним виконавцем дій дає підстави стверджувати, що виконавчий збір стягується в розмірі 10 відсотків від стягнутої державним виконавцем суми боргу, в результаті вчинення останнім виконавчих дій.

Окрім того, нормою ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-УІІІ передбачено, що виконавчий збір стягується в розмірі 10 відсотків від суми що «підлягає стягненню». Оскільки стягувач, до винесення постанови про стягнення виконавчого збору подав заяву про повернення виконавчого листа без виконання, то і станом на день винесення оскаржуваної постанови стягненню розмір заборгованості, вказаний у виконавчому листі не підлягав, а отже і виконавчий збір не може бути стягнуто.

Підсумовуючи вищенаведене вбачається, що невірне застосування зазначених норм матеріального права призвело до необгрунтованих висновків суду стосовно того, що чинне на момент здійснення оскаржуваної постанови, законодавство передбачає право державного виконавця на стягнення виконавчого збору при відсутності фактичного (чи часткового) виконання рішення суду, результаті дій державного виконавця.

Суд також не надав значення тій обставині, що приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелехом А.І., проводяться заходи примусового виконання виконавчого напису нотаріуса у виконавчому провадженні ВП № 62210989 та винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» (надалі - Порядок) визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Провівши аналіз ст. 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 19 Порядку вбачається, що за своєю суттю виконавчий збір та основна винагорода є сумою коштів, що стягуються з боржника за результатом фактичного стягнення з нього коштів.

Приватним виконавцем винесено постанову про стягнення основної винагороди (02.06.2020), а також вживаються заходи примусового звернення стягнення на майно, зокрема арештовано та описано майно боржника (постанова про арешт та опис майна боржника від 29.03.2021), таким чином стягнення виконавчого збору згідно постанови від 10.11.2020 призведе до подвійного стягнення із боржника виконавчого збору/основної винагороди при виконанні одного зобов`язання боржником.

Нормою статті 61 Конституції України ніхто не може двічі понести відповідальність за одне і те ж правопорушення.

Суд не надав значення тому, що рішення Тернопільського міськрайонного суду у справі № 607/14341/14 на виконання якого 26.02.2015 Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» 40575,28 доларів США, що еквіваленти 531941,80 грн., 15000 грн - пені за прострочення виконання боргових зобов`язань та судовий збір в розмірі 3654 грн, з виконання якого Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) проводилось виконавче провадження ВП № 47081422 та виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 з виконання якого приватним виконавцем Тернопільської області Мелехом А.І., вчиняються заходи примусового характеру у виконавчому провадженні ВП № 6отп2210989, виникли із одного зобов`язання - кредитного договору № МБ-Е 00/065/2008 від 04.04.2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Виходячи із вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_1 , як боржник, в результаті виконання оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору буде двічі притягнуто до відповідальності у вигляді виконавчого збору/винагороди приватного виконавця за порушення одного і того ж зобов`язання.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.04.2015 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47081422 щодо виконання виконавчого листа №607/14341/14, виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-E 00/065/2008 від 04.04.2008 року, яка становить 40575,28 доларів США, що еквівалентно 531941,80 грн., 15000,00 грн. - пені за прострочення виконання боргових зобов`язань та судовий збір в розмір 3654,00 грн.

Так, пунктом 2 вказаної постанови встановлено боржнику термін для добровільного виконання рішення до 14.04.2015, а пунктом 3 зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

15.04.2015 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції винесено Постанову ВП №47081422 про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, якою постановлено приєднати виконавче провадження №47081422 з примусового виконання виконавчого листа №607/14341/14, виданого 26.02.2015 Тернопільським міськрайонним судом до зведеного виконавчого провадження №39845990, яке веде Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, Тернопільська область.

09.07.2020 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» звернувся із заявою (зареєстрована 16.07.2020 №21819) до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, в якій просив повернути в порядку пункту 1 частини першої ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу ТОВ «ОТП Факторинг України» виконавчий лист №607/14341/14 виданий 26.02.2015 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

10.11.2020 головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Харченко Д.А. винесено Постанову про стягнення виконавчого збору ВП №47081422 у розмірі 55059,58 грн.

Також, 10.11.2020 головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Харченком Д.А., на підставі пункту 1 частини першої ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову ВП №47081422 про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого листа №607/14341/14 виданий 26.02.2015 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Після цього, 12.11.2020 головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Харченко Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№63592193 щодо виконання Постанови №47081422, виданої 12.11.2020 Тернопільським міським відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ)

Постановляючи рішення, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною п`ятою ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» та Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Виконавчий збір не стягується, якщо інше не передбачено угодою про врегулювання спору (мировою угодою), укладеною між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулюваня спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, відповідно до якої виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню.

За наявності обставин, визначених абзацом першим цієї частини, виконавче провадження, відкрите на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у тому числі до дати укладення такої угоди, підлягає закінченню відповідно до пункту 19 частини першої статті 39 цього Закону.

За змістом частини третьої ст.40 Закону № 1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Судом першої інстанції з`ясовано, що на момент приєднання ВП№47081422 до ЗВП№39845990 державним виконавцем проведено заходи примусового впливу для реального виконання рішень, які перебували на виконанні, зокрема, проведено опис та арешт майна боржника (рухомого майна - речей побутового вжитку, нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ).

Суд першої інстанції вірно вважав, що такі заходи для примусового виконання рішення кореспондуються з діями, які має право вчиняти державний виконавець, виходячи з норм ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо посилань відповідача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 (далі - Закон № 1304-VII), то суд першої інстанції првильно зазначив, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, він лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника), а відтак, виконавче провадження у такому випадку не припиняється, а проведення виконавчих дій відтерміновується.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції враховано, що дія цього Закону унеможливила фактичне виконання державним виконавцем рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-E 00/065/2008 від 04.04.2008 року, яка становить 40575,28 доларів США, що еквівалентно 531941,80 грн., 15000 грн. - пені за прострочення виконання боргових зобов`язань та судовий збір в розмірі 3654 грн., оскільки діяв мораторій на звернення стягнення на єдине житло боржника.

Оскільки, відповідачем вчинені виконавчі дії стосовно примусового виконання виконавчого листа №607/14341/14, виданого 26.02.2015 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, що відповідають вимогам ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та не суперечать вимогам Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відтак, судом правильно відхилено доводи позивача, що у виконавчому провадженні ВП №47081422 державним виконавцем не вчинено дій примусового характеру, наслідком яких мало фактичне стягнення заборгованості за зобов`язанням.

Протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратив чинність 23 вересня 2021, представник ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ із заявою від 09.07.2020 про повернення виконавчого листа в порядку пункту 1 частини першої ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», відтак вірним є висновок, що відповідач діяв, з урахуванням ст. 40 Закону №1404-VIII, правильно.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі №500/8419/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін