Справа № 340/5189/20
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року справа № 340/5189/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку загального позовного провадження в режимі відео конференції з Шостим апеляційним адміністративним судом (у порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України (далі Міністерство), Управління міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі Управління) про стягнення одноразової грошової допомоги, інфляційних втрат, річних відсотків, пені та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду зі заявою до відповідачів про стягнення одноразової грошової допомоги у разі набуття стану інвалідності, який пов`язаний з проходженням служби в органах внутрішніх справ (далі допомога), у сумі 348192,40 грн.

Водночас просив суд стягнути з відповідачів інфляційні втрати у сумі 87152,46 грн., річні відсотки 37694,50 грн., пеню 354053,14 грн. і моральну шкоду 348192,40 грн. (а.с.1-5).

09 березня 2021 року суд прийняв ухвалу про залишення позову без розгляду в частині вимог про стягнення інфляційних втрат, річних відсотків і пені (а.с.107-108).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав вимоги позову в частині стягнення допомоги і моральної шкоди.

Пояснив, що у 1991 році позивач звільнився зі служби в органах внутрішніх справ за станом здоров`я. У 2009 році встановлено стан інвалідності (2 група), який пов`язаний з проходженням служби, та сплачено допомогу.

У 2017 році набув стану інвалідності (1 група), що зумовлює відповідачів сплатити допомогу у більшому розмірі, врахувавши попередню виплату.

Стверджує, що Міністерство безпідставно відмовило у виплаті допомоги, оскільки право на неї не може бути пов`язане з певними строками між погіршенням стану здоров`я і встановленням вперше стану інвалідності.

Зазначив, що позивачу завдано моральні страждання, так як упродовж 5 років відстоює у судах право на допомогу і потребує коштів на лікування захворювання, яке пов`язане зі службою.

Міністерство заперечило стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.118-122).

Представник зазначила, що між встановленням груп інвалідності минуло більше як два роки, що виключає право на виплату допомоги у більшому розмірі.

Пояснила, що правовий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду в аналогічній справі.

Управління заперечило стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.54-56).

Відзив містить таке ж обґрунтування як і у Міністерства.

Представник пояснив, що рішення про виплату допомоги приймає Міністерство.

19 листопада 2020 року судом відкрито загальне позовне провадження (а.с.42-43).

11 травня 2022 року сторони до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи (а.с.222-226, 230).

Відповідачі не клопотали про відкладення розгляду справи, а представник позивача подав заяву про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження (а.с.227-229).

Суд, керуючись приписами частини 9 статті 205 КАС України, зробив висновок про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Суд, вислухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, 05 липня 1991 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за станом здоров`я (хвороба) (а.с.177).

15 квітня 1991 року видано свідоцтво про хворобу №525, в якому зазначено, що пов`язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.64)

03 вересня 2009 року встановлено стан інвалідності (2 група) (а.с.61-63).

Причина захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Втрата працездатності склала 65%.

ОСОБА_1 виплатили допомогу у сумі 51807,60 грн. (а.с.67).

20 квітня 2017 року встановлено безтерміново стан інвалідності (1 група) (а.с.60, 62).

Причина захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Втрата працездатності склала 100%.

Потребує постійного соціально-побутового догляду.

24 квітня 2017 року позивач звернувся до Управління зі заявою про виплату допомоги на підставі постанови Уряду України від 21 жовтня 2015 року №850 (далі Постанова), якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі Порядок) (а.с.59-67).

23 травня 2017 року Управління склало висновок про призначення допомоги і разом з матеріалами заяви надіслало до Міністерства (а.с.58, 68).

15 червня 2017 року Міністерство повернуло матеріали заяви, зазначивши, що не відповідають вимогам законодавства (а.с.69).

Підстава між встановленням груп інвалідності минуло більше як два роки, що виключає право на виплату допомоги у більшому розмірі.

Міністерство не прийняло рішення про відмову у задоволенні заяви.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 07 лютого 2018 року у справі №811/1416/17, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції від 20 червня 2018 року, Міністерство зобов`язано розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про виплату допомоги, прийнявши рішення (а.с.11-19).

06 вересня 2018 року Міністерство відмовило у затвердженні висновку Управління (а.с.29-30).

Підстава між встановленням груп інвалідності минуло більше як два роки, що виключає право на виплату допомоги у більшому розмірі.

Рішення і матеріали заяви надіслані до Управління, яке отримало їх 19 вересня 2018 року (а.с.30).

Управління не надало доказів надіслання і отримання позивачем рішення Міністерства.

ОСОБА_1 ініціював відкриття виконавчого провадження відносно Міністерства (а.с.36).

25 травня 2020 року виконавча служба прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.36).

З її тексту позивач дізнався про рішення Міністерства від 06 вересня 2018 року.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Кіровограда (справа №405/3504/20) з позовом до Міністерства та Управління про стягнення допомоги, інфляційних втрат, річних відсотків, пені та моральної шкоди (а.с.8-10).

15 червня 2020 року суд відмовив у відкритті провадження у цивільній справі (а.с.8-10).

Ухвала суду першої інстанції залишена без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року (а.с.8-10).

Позов до адміністративного суду подано 11 листопада 2020 року (а.с.1-5).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, звернення до суду з позовом про стягнення коштів обумовлено незгодою ОСОБА_1 з рішенням Міністерства від 06 вересня 2018 року, про існування якого дізнався після 25 травня 2020 року.

Отже, предметом судового розгляду є згадане рішення.

Позивач не пропустив 6-ти місячний строк звернення до суду, який встановлено приписами частини 2 статті 122 КАС України.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» (далі Закон).

Приписами пункту 15 Прикінцеві та перехідні положення Закону встановлено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Приписами частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» (далі Закон 2) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Така норма права прийнята 03 листопада 2006 року.

Стан 2 групи інвалідності встановлено у 2009 році і пов`язаний зі захворюванням, яке діагностовано під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Стан 1 групи інвалідності встановлено у 2017 році.

Отже, відповідно до приписів пункту 2 Постанови ОСОБА_1 міг вбачати підстави виникнення права на отримання допомоги на підставі приписів Порядку.

Цією нормою права встановлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. №707.

Вирішуючи позов, суд має дати відповідь на такі запитання: чи передбачає сутнісний зміст припису частини 6 статті 23 Закону 2 виплату допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності?; чи встановлено проміжок у часі між зміною групи інвалідності, за межею якого втрачається право на допомогу у більшому розмірі?

Перш за все, Законом 2 встановлено розмір допомоги у разі набуття усіх груп інвалідності.

Разом з тим, норма права не містить застереження (заборони) щодо виплати допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності та не обмежує доплату певним проміжком часу між зміною групи інвалідності.

Варто перевірити правильність такого висновку, відштовхнувшись від протилежного.

Мова йде про наявність у припущенні ознак дискримінації.

Моделювання ситуації.

Два працівника органів внутрішніх справ захворіли, що пов`язано з проходженням служби.

Одному діагностують стан інвалідності 1 групи, а іншому 3 групи.

Відмінність наслідків обумовлена різним станом здоров`я до виникнення захворювання.

Перший отримав допомогу у сумі 100000 грн., а другий 50000 грн.

Через 5 років відносно другого працівника встановлюють стан інвалідності 1 групи, що пов`язано зі захворюванням під час проходження служби, та не виплачують додаткових коштів (50000 грн.).

Таким чином, маємо різне ставлення до людей однієї професії, які захворіли під час несення служби, що призвело до одних і тих же наслідків.

Дискримінація різне ставлення до різних осіб за однакових обставин і за відсутності виправдання такого різного ставлення.

Така відмінність, очевидно, не виправдовує різного ставлення.

Тому припущення (тлумачення) породжує дискримінацію.

Приписами частини 1 та 2 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, перевірка правового висновку суду довела його правильність.

Таким чином, сутнісний зміст припису частини 6 статті 23 Закону 2 не тільки не забороняє, а й, відповідно до конституційного припису верховенство права, зобов`язує до виплати допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності, не обмежуючи її будь-яким проміжком у часі.

Таке тлумачення норми права частково поділяє і Уряд України.

Так, приписами пункту 4 Порядку встановлено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Уряд України визнає право на отримання допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності.

Однак, встановлення часового проміжку його реалізації суперечить приписам частини 6 статті 23 Закону 2.

Якщо право встановлено законом, то тільки останній має визначати всі умови набуття та втрати.

Тому, керуючись приписами частини 3 статті 7 КАС України, суд не застосовує припис пункту 4 Порядку в частині, яка суперечить положенням частини 6 статті 23 Закону 2.

Водночас припис пункту 4 Порядку не відповідає Конституції України відповідно до правового висновку Конституційного Суду України, який зазначено у рішенні від 06 квітня 2022 року у справі №3-192/2020(456/20).

Конституційний Суд України аналізував припис пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон 3).

Цією нормою права встановлено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

За сутнісним змістом припис пункту 4 Порядку аналогічний положенню пункту 4 статті 16-3 Закону 3.

Конституційний Суд України зробив висновок, що припис пункту 4 статті 16-3 Закону 3 суперечить статтям 1, 3, частинам першій, другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 46 Конституції України.

Правовий статус працівників органів внутрішніх справ (міліціонери) та військовослужбовців захищається однією нормою Основного Закону (стаття 17).

Тому припис пункту 4 Порядку не відповідає статтям 1, 3, частинам першій, другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 46 Конституції України.

Отже, ОСОБА_1 має право на виплату допомоги у більшому розмірі з урахуванням попередньої виплати.

Рішення Міністерства про відмову у виплаті допомоги є протиправним і належить скасувати.

Захист порушеного права полягає у зобов`язанні Міністерства прийняти рішення про виплату допомоги і виплатити кошти, оскільки позивач, маючи потребу у соціально-побутовому догляді (висновок експертів), змушений упродовж 5 років захищати право у суді.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про часткове задоволення позову.

Правовий висновок суду не узгоджується з правовим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 22 жовтня 2020 року у аналогічній справі №711/1837/18 (а.с.43-47).

Верховний Суд зробив такий висновок.

«Із втратою чинності з 07.11.2015 Законом № 565-XII право на отримання одноразової грошові допомоги за працівниками міліції збереглось відповідно до пункту 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VII і здійснюється в порядку та на умовах, визначених Порядком №850;

(2) Закон №565-XII, що діяв до набрання чинності Законом №580-VII, так само як і Закон №580-VII не містять положень щодо можливості отримання відповідною категорією осіб одноразової грошової допомоги у більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми;

(3) положення щодо отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням працівникові міліції під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, чи зміни причини інвалідності (виплату різниці у розмірах одноразової грошової допомоги) визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду та міститься виключно у пункті 4 Порядку №850;

(4) передбачені пунктом 4 Порядку №850 обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, чи зміни причини інвалідності застосовуються починаючи з 31.10.2015 - з дня набрання чинності вказаним Порядком;

(5) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, чи зміни причини інвалідності незалежно від дати, коли їх встановлено вперше до 31.10.2015 чи після.»

Відмінність правових висновків судів обумовлена наступним.

Верховний Суд не визнає, що право на отримання допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності передбачено приписами частини 6 статті 23 Закону 2.

Правильність висновку касаційний суд не перевірив на наявність ознак дискримінації.

Тому застосував до спірних правовідносин припис Порядку, що суперечить положенню Закону 2.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд переконаний, що під поняттям «суд має враховувати» треба розуміти ознайомлення та осмислення.

У разі непогодження з висновком Верховного Суду, яке ґрунтується на аналізі норм права, котрі не враховувались ним (стаття 24 Конституції України і частини 3 статті 7 КАС України), суд вправі прийняти інше рішення, детально пояснивши мотиви незгоди.

Цим правом суд і скористався.

Що стосується спричинення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

Позивач пов`язує її з бездіяльністю Міністерства стосовно виплати допомоги, яка триває 5 років.

Бездіяльність владного органу породжує почуття правової невизначеності та втрату віри у справедливість.

Тому спричинила моральні страждання.

Приписами частини 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Приписами частини 1 статті 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, моральна шкода виплачується з Державного бюджету України.

Обчислюючи її розмір, суд враховує: тривалість бездіяльності (5 років); суму допомоги за розрахунком Управління (348192,40 грн.); стан здоров`я позивача (потребує постійного соціально-побутового догляду).

Керуючись принципом справедливості і пропорційності, суд зробив висновок, що моральні страждання ОСОБА_1 компенсуються сумою у 30000 грн.

Підсумовуючи, суд констатує, що позов задоволено частково.

Сторони не понесли судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства внутрішніх справ України від 06 вересня 2018 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 24 квітня 2017 року.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на підставі заяви від 24 квітня 2017 року та виплатити кошти.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 30000 грн.

В іншій частині вимог позову відмовити у задоволенні.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І. Брегей