Справа № 260/4938/21
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 травня 2022 року м. Ужгород№ 260/4938/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (88000, м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10, ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №42063565 від 24.02.2014 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просить визнати протиправною та скасування постанову №42063565 від 24.02.2014 року, яку видав відділ ДВС у м. Ужгороді про стягнення на користь держави виконавчого збору.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до п. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору. Разом з тим, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 420633565 винесена 14.02.2014 року, а постанова про стягнення виконавчого збору 24.02.2014 року, що на переконання позивача є порушенням Закону України «Про виконавче провадження». Також позивач зазначає, що оскаржуваної постанови взагалі не існує, оскільки така відсутня в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та копія цієї постанови не надсилалась позивачу.

На підставі наведеного, позивач вважає оскаржувану постанову ВП 420633565 від 24.02.2014 року протиправною та просить її скасувати.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмову провадженні).

10 травня 2022 року до суду від відповідача, на виконання ухвали суду від 03 травня 2022 року про витребування доказів, надійшли матеріали виконавчого провадження ВП 420633565.

Відповідач відзив на позов у строк встановлений судом (п`яти днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на виконання рішення суду до міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції стягувачем ПАТ «Дельта Банк» пред`явлено виконавчий лист № 712/4940/12, виданий 20.11.2013 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору №375/ФКВ-07 від 29.10.2007 року у розмірі 510608,63 грн. та судовий збір з розгляду даної справи в сумі 3219,00 грн.

Державним виконавцем відповідно до вимог ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 (далі - Закон України «Про виконавче провадження» № 606) 14.02.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно п. 2 вказаної постанови боржнику слід було самостійно виконати рішення суду у строк до 21.02.2014 року.

Пунктом 3 постанови зазначено, що у відповідності до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку невиконання рішення у строк для самостійного виконання, його буде виконано у примусовому порядку зі стягненням виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

24.02.2014 року головним державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 51382,76 грн. на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606.

З матеріалів справи вбачається, що в рамках виконавчого провадження державним виконавцем 26.02.2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

18.06.2021 року старшим державним виконавцем було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, а саме первісного стягувача ПОТ «Дельта Банк» замінено на його правонаступника ТзОВ «Діджи Фінанс».

В подальшому на адресу відділу 15.06.2021 року від представника стягувача надійшла заява про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом.

В зв`язку з чим державним виконавцем відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закон України «Про виконавче провадження» № 1404) 25.08.2021 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору від 24.02.2014 року та вважаючи таку протиправною, позивач звернулася з цим позовом до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Спірні правовідносини у даній справі про визнання протиправною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП 42063565 від 24.02.2014 року регулюються Законом України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 в редакції, що діяла на момент прийняття такої постанови.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як виконавчі листи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

З наведених законодавчих норм вбачається, що виконавець зобов`язаний вчинити виконавчі дії у спосіб, передбачений виконавчим документом.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 визначено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Як було встановлено судом з матеріалів справи, 24.02.2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 51382,76 грн. на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606.

Як випливає зі змісту такої постанови, в строк, наданий державним виконавцем боржнику, останнім не виконано виконавчий лист.

В зв`язку з чим, державним виконавцем на підставі вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606 було стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в сумі 51382,76 грн., що становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Враховуючи зазначене вище, суд констатує, що Законом України «Про виконавче провадження» № 606 не встановлено обов`язку державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору тим же днем, що і постанову про відкриття виконавчого провадження, як це вказує позивач.

Також, позивач в своєму позові наголошує на тому, що постанову про стягнення виконавчого збору від 24.02.2014 року остання не отримувала та такої немає в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень. Разом з тим обізнаність з фактом відкриття виконавчого провадження позивач не спростовує. Водночас у постанові про відкриття виконавчого провадження, а саме п. 2 боржнику було надано строк на самостійне виконання рішення суду до 21.02.2014 року. Пунктом 3 постанови було зазначено, що у відповідності до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку невиконання рішення у строк для самостійного виконання, його буде виконано у примусовому порядку зі стягненням виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

Водночас, суд зазначає, що таке порушення як не внесення до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень оскаржуваної постанови, на думку суду, не впливає на правомірність відповідного рішення державного виконавця та не дає підстав для його скасування.

При цьому суд враховує, що позивач жодним чином не обґрунтував як саме вплинув факт невнесення постанови про стягнення виконавчого збору до реєстру на її права та обов`язки, або, тим паче, чим порушив законні права позивача як сторони виконавчого провадження.

У постанові від 22.05.2020 (справа № 825/2328/16) Верховний Суд вказав наступне:

«Порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі). Тобто, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом з тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справа № 813/1790/18.

Враховуючи наведене, суд вважає, що доводи позивача в частині недотримання державним виконавцем процедури винесення постанови про стягнення виконавчого збору, яке полягає у невнесенні такої до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, не можуть бути самостійною підставою для скасування такого рішення.

Інших підстав для визнання протиправної та скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП 42063565 від 24.02.2014 року, винесеної головним державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції позивач не навів.

Відтак, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю, оскільки судом встановлено факт прийняття оскаржуваної постанови відповідно до правил ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» вказує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України), а згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що під час розгляду справи не підтвердився факт порушення законних прав та інтересів позивача внаслідок прийняття оскаржуваних рішень, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

З огляду на вимоги статті 139 КАС України, підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (88000, м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10, ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №42063565 від 24.02.2014 року відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

СуддяЯ. М. Калинич