Справа № 420/20892/21
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/20892/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання протиправною бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при розгляді його - ОСОБА_1, звернення, які виразились у невідкритті провадження у справі про порушення права на отримання інформації Офісом Генерального прокурора та у нездійсненні акту реагування - невнесенні відповідного подання до Офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина;

- зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відновити його - ОСОБА_1 , порушені права шляхом відкриття провадження у справі про порушення права на отримання інформації Офісом Генерального прокурора та внесення подання до Офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав i свобод людини і громадянина;

- визнати протиправною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини які виразились у непідготовці пропозицій Уповноваженому щодо відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини та у нездійсненні належного організаційного, правового, науково-консультативного, інформаційно-аналітичного, науково-експертного, контрольного та іншого забезпечення діяльності Уповноваженого;

- визнати неправомірними дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з направлення його звернення на розгляд Офісу Генерального прокурора;

- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини підготувати пропозиції Уповноваженому щодо відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини за поданим зверненням та здійснити належне організаційне, правове, науково-консультативне, інформаційно-аналітичне, науково-експертне, контрольне та інше забезпечення діяльності Уповноваженого при розгляді його - ОСОБА_1 , звернення.

Також позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь 100 000 грн відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Позивач зазначив, що 21.04.2021 року звернувся із скаргою, яка була направлена електроною поштою, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питання про порушення його прав Офісом Генерального прокурора, куди звертався за наданням достовірної та повної інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться його прізвище. Позивач вказує, що просив прийняти та розглянути скаргу, та щоб йому була дана інформація із ЄРДР, оскільки відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020 року, держателем Реєстру є Офіс Генерального прокурора.

11.05.2021 року він зателефонував до Уповноваженого ВРУ з прав людини і з`ясував, що його скарга не зареєстрована та запропонували надіслати її знову. Він декілька разів направляв скаргу, проте вона отримана не була, у зв`язку з чим він звернувся до Офісу Президента України та просив, щоб його скарга була розглянута і щоб вона з додатками була переадресована до Уповноваженого ВРУ з прав людини.

Після неодноразових звернень отримав відповідь від Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини 18740.4/К-10591.3/21/27.1 від 01.07.2021 року, в якій зазначено, що до Офісу Генерального прокурора, надіслано листа з метою перевірки викладених у скарзі від 21.04.2021 року фактів та реагування відповідно до чинного законодавства, що розгляд звернення взято на контроль у межах компетенції Уповноваженого.

Проте відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян», забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

09.07.2021 року він направив третю скаргу до Офісу Президента України, яка була відправлена за належністю до Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини. Останнім надана відповідь 20379.4/К-12146.3/21/27.1 від 16.07.2021 року, в якій посилаються на кримінально-процесуальне законодавство, зазначено, що порушені ним у зверненнях питання регулюються спеціальним законодавством, що порушення його права на звернення та отримання відповіді від Офісу Генерального прокурора не встановлено. Також зазначили, що у листі від 14.07.2021 року Офіс Генерального прокурора проінформував, що за результатами розгляду його звернення від 21.04.2021 року надана відповідь, копія якої додається.

Позивач вважає, що вказані обставини вказують на неналежний розгляд його скарги відповідачами та про нездійснення передбачених законом заходів для поновлення порушених прав на отримання інформації.

Відповідно до Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» при розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3)направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Позивач вважає, що Секретаріату Уповноваженого ВРУ з прав людини надіслав йому відписки замість того, щоб підготувати пропозиції Уповноваженому щодо відкриття провадження у справах про порушення прав і свобод людини та здійснити реалізацію відкритого провадження, а також здійснити організаційне, правове, науково-консультативне, інформаційно-аналітичне, науково-експертне, контрольне, матеріально-технічне, фінансове та інше забезпечення діяльності У повноваженого.

Уповноважений ВРУ з прав людини відповідно до п.1 ч.3 ст.17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» мав відкрити провадження у справі про порушення його права на отримання інформації Офісом Генерального прокурора та здійснити дії для поновлення його порушеного права на отримання інформації щодо нього з ЄРДР. Відповідно до вимог ст.15 Закону Уповноважений мав внести подання до Офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина.

Зазначених вище дій відповідачами здійснено не було, чим було порушено його право на належний розгляд звернення та відновлення його порушеного права задля чого він і звертався до Уповноваженого ВРУ з прав людини.

Позивач зазначив, що відповідачами спричинено велику моральну шкоду, оскільки, звертаючись до Уповноваженого ВРУ з прав людини він розраховував на те, що його порушене Офісом Генерального прокурора право на отримання інформації буде поновлено у встановлені законом терміни та у встановлений законом спосіб, але не тільки не отримав допомоги у поновленні прав але стикнувся із порушенням його права відповідачами, що виразилось у неприйнятті передбачених законом заходів щодо поновлення порушених прав, у відписках, у направленні скарги на розгляд тому органу, на який я подавав скаргу. Впродовж майже 3-х місяців він намагався спочатку добитись прийняття до розгляду звернення, поданого електронною поштою, а потім належного розгляду цього звернення. Замість одного електронного звернення йому довелось подавати звернення кілька разів, у тому числі через офіс Президента України. Це відволікло багато часу і не дало результату, оскільки порушене право не було поновлено. Це завдало йому моральних страждань і спричинило нервову напругу впродовж тривалого періоду часу. Завдану йому моральну шкоду неправомірними діями і бездіяльністю відповідачів оцінює в 100 000 гривень, враховуючи тривалість протиправних дій відповідачів, і вважає, що має бути стягнуто на його користь по 50 000 гривень з кожного з відповідачів.

Відповідачем Уповноваженою Верховної Ради України з прав людини Денісовою Л.Л. поданий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначила, що 17.05.2021 року до Секретаріату Уповноваженого надійшов лист з Офісу Президента України з електронним зверненням ОСОБА_1 від 12.05.2021 року - скаргою, адресованою Президенту України, щодо відсутності відповіді на його звернення від 21.04.2021 року, надіслане на електронну пошту Уповноваженого.

Листом Секретаріату Уповноваженого від 04.06.2021 року №16049.4/К-8434.3/21/Х51 позивачу повідомлено, що його скарга від 21.04.2021 року на електронну пошту Секретаріату не надходила, в системі електронного документообігу не зареєстрована. Позивачу запропоновано направити електронне звернення через «Онлайн приймальню», розміщену на сайті Уповноваженого.

Проте, 17.06.2021 року з Офісу Президента України до Секретаріату Уповноваженого надійшов лист з електронним зверненням позивача від 11.06.2021 року, в якому порушувались питання розгляду його попереднього звернення від 12.05.2021 року. Позивачу повторно була направлена відповідь.

Відповідач зауважує, що 21.04.2021 року до Секретаріату Уповноваженого не надходило заяв позивача. Звернення позивача від 21.04.2021 року надійшло до Секретаріату Уповноваженого з Офісу Президента України, як додаток до скарги Президенту України.

Незважаючи на те, що в передбаченому законом порядку позивач до Уповноваженого не звертався, для перевірки обставин, викладених у додатках до скарги Президенту України, Секретаріат Уповноваженого надіслав копію звернення позивача до Офісу Генерального прокурора для розгляду та реагування відповідно до чинного законодавства та просив повідомити Уповноваженого про результати такого розгляду, додавши копію відповіді, надісланої автору скарги. Про зазначене Секретаріат Уповноваженого повідомив позивача листом від 01.07.2021 року №18740.4/К-10591.3/21/27.1.

Офіс Генерального прокурора листом від 14.07.2021 року №25/3-1192ВИХ-21, що надійшов до Секретаріату Уповноваженого 16.07.2021 року повідомив, що звернення ОСОБА_1 від 21.04.2021 року про надання інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо процесуального статусу ОСОБА_1 у кримінальних провадженнях розглянуто. Заявнику повторно надано інформацію з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

14.07.2021 року до Секретаріату Уповноваженого надійшов ще один лист з Офісу Президента України з електронним зверненням позивача від 09.07.2021 року щодо розгляду його попереднього звернення від 11.06.2021 року.

На звернення позивача від 09.07.2021 року позивачу надано остаточну відповідь за результатами розгляду його звернення з копією відповіді Офісу Генерального прокурора від 14.07.2021 року № 25/3-1192ВИХ - 21 на його звернення від 21.04.2021 року.

Відповідач вважає, що діяв у відповідності до вимог законодавства, зокрема закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» від 23.12.1997 року №776/97-ВР (далі - Закон України №776/97-ВР), відповідно до якого Уповноваженому надано певні механізми для відновлення прав і свобод людини і громадянина. Застосування конкретного методу впливу на порушника є правом Уповноваженого, яке має бути спрямоване на досягнення мети і доцільність його реалізації визначається у кожному окремому випадку.

Відповідач звертає увагу на те, що зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням варто розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Подібна правова позиція випливає також з постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у справі №640/5681/19 від 09.11.2020 року. У даній постанові Верховний Суд зазначив, що зобов`язання Омбудсмена в межах повноважень вирішити питання щодо реалізації повноважень, передбачених пунктами 11, 12, 14 частини першої статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а також притягнення винних працівників НАБУ та секретаріату Омбудсмена до відповідальності буде втручанням у дискреційні повноваження Омбудсмена, з огляду на що вимоги в цій частині не можуть бути задоволені.

Відповідач зазначає, що предметом звернення позивача ОСОБА_1 було повідомлення порушення його прав Офісом Генерального прокурора, яке виразилось у ненаданні інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо процесуального статуту позивача у кримінальних провадженнях.

Під час здійснення перевірки обставин встановлено, що Офісом Генерального прокурора розглянуто звернення позивача та надано відповідь з результатами розгляду. У наданій позивачу відповіді, зокрема, зазначалось, що за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 14.04.2021 року кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення (зазначені персональні дані позивача), окрім, як у кримінальному провадженні № (зазначено номер кримінального провадження), не встановлені. Отже, Офісом Генерального прокурора, в межах повноважень, надано інформацію, що знаходилась у його володінні, як у розпорядника такої інформації.

Відповідач вважає, що факт порушення прав і свобод позивача за результатами розгляду звернення не встановлено, оскільки Офіс Генерального прокурора надав позивачу запитувану ним інформацію, а твердження позивача стосовно неправомірної бездіяльності Уповноваженого, що виразилась у невідкритті провадження за його зверненням та невнесенні подання Уповноваженого є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно необґрунтованими є позовні вимоги в частині зобов`язання Уповноваженого відновити порушені права позивача шляхом відкриття провадження у справі та внесення подання до офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів у місячний строк.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Та обставина, що на адресу Офісу Генерального прокурора надіслано лист, а не подання, не може бути підставою для визнання дій чи бездіяльності неправомірними. Позивач не має права вимагати обрання суб`єктом владних повноважень конкретного способу захисту порушеного права, з декількох можливих, який, на думку заявника, є більш для нього прийнятним.

З цих підстав є також необґрунтованими вимоги позивача щодо визнання неправомірною бездіяльність Секретаріату Уповноваженого, якій є постійно діючим органом, що утворюється для забезпечення діяльності Уповноваженого відповідно до статті 10 Закону України №776/97-ВР.

На думку відповідача, позивач повинен зазначити, які саме його права або законні інтереси порушено рішенням та діями суб`єкта владних повноважень. Особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

Відповідач вважає, що позивач не визначив жодного права та не ідентифікував жодне соціальне благо, користуватися яким йому перешкоджає зазначене ним ймовірне неналежне організаційне, правове, науково-консультативне, інформаційно-аналітичне, науково-експертне, контрольне та інше забезпечення діяльності Уповноваженого, з чого можна дійти висновку про відсутність порушеного права або законного інтересу позивача з боку відповідача. Окрім того, зазначена позивачем бездіяльність Секретаріату Уповноваженого не є здійсненням владних управлінських функцій та не може бути предметом оскарження відповідно до вимог КАС України.

Відповідач також звернув увагу на те, що звернення позивача до Уповноваженого через Офіс Президента України - є його особистим вибором, не зумовленим об`єктивними та необхідними факторами. Позивач свідомо не скористався своїм правом та об`єктивною можливістю звернутись до Уповноваженого в будь-який визначений спосіб.

Позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких при обрахуванні розміру компенсації, можливо би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову.

Відповідач вважає, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Позивачем подана відповідь на відзив, у якій він не погодився з доводами викладеними у відзиві на позов.

Позивач звернув увагу на те, що у відзиві вказано, що він не звертався до Уповноваженого в передбаченому законом порядку, проте Секретаріат Уповноваженого надіслав копію його звернення до Офісу Генерального прокурора для розгляду та реагування відповідно до чинного законодавства, та просив повідомити Уповноваженого про результати розгляду.

Позивач вказує, що у своїй скарзі до Уповноваженого від 21.04.2021 року він скаржився саме на Офіс Генерального прокурора, що йому не була дана та інформація із ЄРДР, яку він просив.

Позивач вважає, що не зважаючи на те що законом про Уповноваженого передбачено, що Уповноважений може відсилати звернення в орган до компетенції якого належить розгляд звернення, то з ним випадок іншій, тому що він скаржився на те, що Офісом Генерального прокурора були порушені його права. Крім того відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян» забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Також у відзиві зазначено, що Офісом Генерального прокурора в межах повноважень надано інформацію, що знаходилось у його володінні, як у розпорядника такої інформації та що факт порушення його прав і свобод за результатами розгляду звернення не встановлено. Позивач вказує, що у своїй скарзі до Уповноваженого він зазначив, що кримінальне провадження, яке вказує Офіс Генерального прокурора в своїх відповідях, на даний час знаходиться в провадженні Білгород-Дністровського міськрайоного суду №495/3009/20, але його цікавить зовсім інша інформація, тому що наскільки йому відомо в ЄРДР є кримінальне провадження, в якому значиться його прізвище без статусу, та Офіс Генерального прокурора не дав саме цю інформацію. В такому випадку Секретаріат Уповноваженого повинен був перевірити факти, викладені у скарзі, а не відправляти скаргу в орган, на який написана ця скарга та брати на контроль.

На думку позивача все це свідчить про неналежний розгляд його скарги на Офіс Генерального прокурора.

Позивач стверджує, що незважаючи на те, що Законом №776/97-ВР Уповноваженому надано певні механізми для відновлення прав і свобод людини, ці механізми задіяні не були. З відзиву на позов вбачається, що Уповноважений вважає, що може на свій розсуд задіяти ці механізми або не задіяти, що на думку позивача, протирічить вимогам Закону №776/97-ВР, оскільки однозначно для відновлення порушених прав і свобод мають бути задіяні механізми, на які він вказую в позовній заяві.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни (вул. Інститутська, 21/8, м. Київ, 01008), Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (вул. Інститутська, 21/8, м. Київ, 01008, ) про визнання протиправною бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, також судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права. Отже, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 склав власноруч скаргу від 21.04.2021 року на ім`я Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій зазначив, що 10.11.2020 року він звернувся із заявою до Офісу Генерального прокурора з інформацією про те, що йому нещодавно стало відомо, що вже більш року йде досудове слідство, по якому він проходить, але в якості кого йому невідомо. За цей час його не визивали до поліції та не ставили до відома. Нажаль йому більш нічого невідомо.

Він звернувся до Офісу Генерального прокурора з проханням перевірити його прізвище через ЄРДР та надати інформацію з реєстру. Вказана заява була переадресована до Одеської обласної прокуратури та до Білгород-Дністровської місцевої прокуратури.

У скарзі від 21.04.2021 року позивач зазначив, що він ще тричі направив заяви до Офісу Генерального прокурора, а також до Офісу Президента та отримав відповідь про кримінальне провадження, в якому він притягнутий до кримінальної відповідальності. Проте його цікавила інша інформація - в якому кримінальному провадженні є його прізвище без статусу. Проте, Офіс Генерального прокурора не дав таку інформацію.

У скарзі позивач зазначив, що йому не надана інформація, яку він просив, тому він просить Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини прийняти його скаргу та поновити його права (а.с.9-10).

Вказану скаргу позивач направив Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини електронної поштою, проте 11.05.2021 року засобами телефонного зв`язку з`ясував, що його скарга не зареєстрована.

Після цього позивач звертався зі скаргами до Офісу Президента України щодо нереєстрації та ненадання відповіді на його скаргу від 21.04.2021 року (а.с.11-13).

Вказані звернення переадресовувались на Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, на які позивачу надавались відповіді.

Оскільки звернення позивача від 21.04.2021 надійшло до Секретаріату Уповноваженого з Офісу Президента України, як додаток до скарги Президенту України, Секретаріат Уповноваженого надіслав копію звернення позивача до Офісу Генерального прокурора для розгляду та реагування відповідно до чинного законодавства та просив повідомити Уповноваженого про результати такого розгляду, додавши копію відповіді, надісланої автору скарги. Про зазначене Секретаріат Уповноваженого повідомив позивача листом від 01.07.2021 року (а.с.15-16).

Листом від 16.07.2021 року Секретаріат повідомив позивача, що його звернення ОСОБА_1 від 21.04.2021 року про надання інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо процесуального статусу ОСОБА_1 у кримінальних провадженнях розглянуто. Заявнику (позивачу) Офісом Генерального прокурора повторно надано інформацію на його звернення та копія направлена заявнику (а.с.17-18).

У відповіді Офіс Генерального прокурора повідомив позивача про те, що відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 року №298 (далі - Положення), облік осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та які підозрюються у їх вчиненні, в інформаційній системі здійснюється з моменту вручення їм письмового повідомлення про підозру.

Також, у відповіді вказано, що за результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 13.07.2021 року кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім як у кримінальному провадженні №0000682, не встановлені.

Позивача проінформовано, що ураховуючи особливості здійснення пошуку в інформаційній системі Єдиний реєстр досудових розслідувань встановити кримінальні провадження стосовно ОСОБА_1 за сукупністю персональних даних, вказаних у Вашому запиті, як особи щодо якої здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, станом на 13.07.2021 не видалося можливим.

Відповіддю повідомлено позивачу, що технічна реалізація пошукового функціоналу Єдиного реєстру досудових розслідувань дозволяє здійснювати відбір даних в межах тієї інформації, що внесена Реєстратором до Реєстру та яка є актуальною на момент формування запиту. Відповідальність за своєчасність, повноту та об`єктивність внесення інформації до Реєстру, відповідно до вимог розділу VII Положення, покладається на реєстраторів (а.с.19).

Позивач не погодився з рішенням відповідача та звернувся до суду з даним позовом, вважаючи, що його скарга повинна бути розглянута шляхом відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина, передбаченого Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», оскільки позивач вважає, що його права порушені та підлягають поновленню шляхом надання йому інформації, в якій він зацікавлений.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Вказані правовідносини регламентуються загальними Законами України «Про звернення громадян», «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI), а також спеціальним Законом щодо спірних правовідносин - Законом №776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», якій визначає повноваження відповідача щодо розгляду звернень.

Законом України «Про звернення громадян» встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ст.1 Закону).

Статтею 3 Закону визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Законом встановлений порядок розгляду скарг, терміни розгляду та надання відповіді.

Закон України №2939-VI, відповідно до преамбули визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно з вимогами ст.1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.5 Закону доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 19 Закону встановлено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Письмовий запит подається в довільній формі та повинен містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Крім того, статтею 12 Закону встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у ст.13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною 1 ст.13 Закону встановлено, що розпорядниками інформації згідно Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно з вимогами ст.20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 1 Закону №776/97-ВР встановлено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений), який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами ст.2 Закону сферою його застосування є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

Статтею 4 Закону визначено, що Уповноважений є посадовою особою, статус якої визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Згідно з вимогами ст.10 Закону для забезпечення діяльності Уповноваженого утворюється секретаріат, який є юридичною особою, має свій рахунок у банку та печатку встановленого зразка. Структура секретаріату, розподіл обов`язків та інші питання щодо організації його роботи регулюються Положенням про секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Повноваження Уповноваженому визначені розділом IV Закону №776/97-ВР.

Статтею 16 Закону встановлені підстави для провадження справ та призначення перевірок. Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує:1) за зверненнями громадян України, іноземців, осіб без громадянства чи їх представників; 2) за зверненнями народних депутатів України; 3) за власною ініціативою.

Статтею 17 («Розгляд звернень до Уповноваженого») Закону №776/97-ВР встановлено, що Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Повідомлення про прийняття звернення до розгляду або відмову у прийнятті звернення до розгляду надсилається в письмовій формі особі, яка його подала. Відмова у прийнятті звернення до розгляду повинна бути вмотивованою.

Аналіз вищезазначених положень свідчить про те, що спеціальним законом встановлені особливості розгляду звернень до Уповноваженого та Законом йому надані дискреційні повноваження щодо шляху розгляду звернень. Зокрема, Уповноважений має право направляти звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення.

У цьому особливість спеціального Закону по відношенню до Закону України «Про звернення громадян», статтею 7 якого встановлено, що забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Колегія суддів вважає неспроможними доводи позивача щодо відсутності у відповідача права на направлення його скарги до Офісу Генеральної прокуратури, тобто до органу, на якій подана скарга.

Виконуючи контролюючу функцію за розглядом Офісу Генерального прокурора звернення позивача та отримавши інформацію про надання відповіді позивачу, вивчивши зміст відповіді, Уповноважений вважав відсутніми підстави для відкриття провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина, оскільки позивач отримав відповідь на своє звернення.

Надіслання звернення за належністю до органу, до компетенції якого належить розгляд справи є однією із форм розгляду звернення по суті, а відтак Секретаріатом Уповноваженого фактично застосовано дві форми результату розгляду звернення, обидві з яких відповідають припасам чинного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що доводи позивача про невжиття відповідачами заходів щодо перевірки дій посадових осіб Офісу Генерального прокурора не підтверджені жодними доказами, та виражені у незгоді з висновками, викладеними в листі від 16.07.2021 року №20379.4/К-12146.3/21/27.1.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачами при розгляді звернення позивача допущено протиправну бездіяльність та не проведено перевірку не відповідають дійсності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами вжитті всі необхідні заходи з метою реагування на звернення позивача, є законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язку Уповноваженого відновити порушені права позивача шляхом відкриття провадження у справі та внесення подання до офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина є необґрунтованими з огляду на те, що відповідно до статті 2 КАС України адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, що віднесені до компетенції цього органу державної влади і таке зобов`язання буде втручанням у дискреційні повноваження Уповноваженого.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Та обставина, що на адресу Офісу Генерального прокурора надіслано лист, а не подання, не може бути підставою для визнання дій чи бездіяльності неправомірними, оскільки, суд не наділений повноваженнями втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень, а позивач не має права вимагати обрання суб`єктом владних повноважень конкретного способу захисту порушеного права з декількох можливих, який, на думку заявника, для нього є більш прийнятним.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачами при розгляді звернення позивача дотримано вимог діючого законодавства та відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності та дій відповідачів, зобов`язання їх вчинити певні дії, та відповідно для задоволення позовних вимог позивача, як похідних, про стягнення моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.