Справа № 380/2311/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2311/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ), в якому з урахуванням клопотання про виправлення описки просить:

-визнати бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не зарахування до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 періоду вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 20.12.2016 - протиправною;

-зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 період вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 20.12.2016, що станом на 20.12.2016 становить у календарному обчисленні 20 років 03 місяці 19 днів, у пільговому обчисленні 21 рік 05 місяців 20 днів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він з 01.09.1996 проходив службу в органах внутрішніх справ. Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №37о/с «По особовому складу» від 26.01.2015 позивача було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі Закону України «Про очищення влади» з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУМВС. Позивач, не погоджуючись із своїм звільненням, вважаючи його неправомірним, здійсненим в порушення вимог Кодексу законів про працю України, звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 у справі № 813/1028/15 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 26.01.2015 №37 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ та поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській обласгі з 27.01.2015. Постанова сторонами в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили. На виконання вказаної постанови суду 06.02.2017 наказом ГУ МВС України у Львівській обласні №1013 позивача поновлено на посаді з 27.01.2015. Того ж дня наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.02.2017 №1014о/с позивача було звільнено з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУМВС та п.п. «г» (через скорочення штатів) п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 19 років 02 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні 20 років 10днів 00днів. Як стало відомо позивачу, що після виконання рішення суду та поновлення його на попередній роботі, за період з 07.11.2015 по 20.12.2016, з його грошового утримання, яке йому виплатили на підставі рішення суду, не були сплачені обов`язкові платежі у вигляді податків до Державного бюджету. 08.10.2021 позивач звернувся із заявою до ГУ МВС України у Львівській області, в якій просив зарахувати період з 07.11.2015 по 20.12.2016 до трудового стажу за вислугу років. Однак, листом від 18.10.2021 №Т-674/05/43-2021 ГУ МВС України у Львівській обласні повідомило позивача про те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 у справі № 813/1028/15 було зобов`язано поновити майора міліції ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області з 27.01.2015, стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, проте, суд не зобов`язав зарахувати період вимушеного прогулу до вислуги років ОСОБА_1 . Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не зарахування часу вимушеного прогулу до стажу роботи протиправною, а тому просить суд зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 період вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 20.12.2016.

Ухвалою суду від 11.02.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний термін для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали про залишення без руху позивач усунув недоліки.

Ухвалою від 16.03.2022 призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

У зв`язку з недостатнім фінансуванням суду на здійснення витрат на закупівлю поштових марок та оплати послуг відправлення поштової кореспонденції копія ухвали суду від 16.03.2022, підписана цифровим підписом, була направлена на електронну адресу відповідача, яка вказана у позовній заяві ().

06.04.2022 на виконання ухвали суду представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Вказав, що відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» всі штати апарату та структурних підрозділів ГУМВС України у Львівській області скасовано. Тобто всі посади в ГУМВС України у Львівській області скорочено, всіх працівників (7521 особу), які приймалися на службу та проходили її у підрозділах ГУМВС України у Львівській області відповідно до Закону України «Про міліцію» звільнено 06.11.2015 у зв`язку із ліквідацією установи. Для можливості особою повноцінно виконувати службові обов`язки по посаді, є необхідність наявності певних обставин: чинність НПА, на підставі яких особа проходить службу; наявність штатного розпису, посади; фінансове забезпечення від головного розпорядника коштів, та асигнувань на оплату праці працівникам. А, відтак, враховуючи відсутність вищеперерахованого, подальше проходження служби ОСОБА_1 в міліції було неможливим. Відповідно, 06.11.2015 ГУМВС України у Львівській області припинило трудові відносини з позивачем. На думку представника відповідача, підстав для зарахування періоду з 07.11.2015 по 20.12.2016 до трудового стажу та вислуги років відсутні, оскільки позивач був звільнений та не виконував свої службові обов`язки. Крім того, представник відповідача зазначає, що предметом оскарження в даній справі є, зокрема, наказ ГУМВС України у Львівській області від 06.02.2017 №1013о/с, яким позивача поновлено на посаді в ГУМВС України у Львівській області. Оскільки вказана справа з огляду на предмет її спору є справою щодо проходження позивачем публічної служби (служби в міліції), то при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду необхідно застосувати ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено місячний строк, та обчислювати такий строк з моменту, коли позивач дізнався про порушення своїх прав. Наказом від 06.02.2017 №1014о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ, вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становила 18років 02місяці 05днів, у пільговому обчисленні 20 років 10днів 00днів. Тому вважає, що позивач дізнався про невірне на його думку обрахування вислуги років з моменту ознайомлення з витягом з наказу про звільнення. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. Суд на підставі частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 з 01.09.1996 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №37о/с «По особовому складу» від 26.01.2015, на підставі наказу МВС України від 16.01.2015 №48, відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 та згідно з п.62 а, 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, з 26.01.2015.

Позивач, не погоджуючись із своїм звільненням, вважаючи його неправомірним, здійсненим в порушення вимог Кодексу законів про працю України, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 у справі № 813/1028/15 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 26.01.2015 №37 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ та поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області з 27.01.2015.

Постанова сторонами в апеляційному порядку не оскаржена та набрала законної сили.

06.02.2017 наказом ГУ МВС України у Львівській обласні №1013 на виконання вказаної постанови Львівського окружного адміністративного суду позивача поновлено на посаді з 27.01.2015.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.02.2017 №1014о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання», звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 (М-086967), дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУМВС з 06.11.2015.

Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 19 років 02 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні 20 років 10днів 00днів.

Позивач зазначає, що після виконання рішення суду та поновлення його на попередній роботі, за період з 07.11.2015 по 20.12.2016, з його грошового утримання, яке йому виплатили на підставі рішення суду, не були сплачені обов`язкові платежі у вигляді податків до Державного бюджету.

Представник позивача звернувся із адвокатським запитом до ГУ МВС України у Львівській області про надання інформації щодо сплати податків з виплат за рішенням суду ОСОБА_1 .

Листом ГУ МВС України у Львівській області від 02.10.2020 за підписом заступника голови ліквідаційної комісії ОСОБА_2 повідомлено позивача про те, що на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 у справі №813/1028/15, 07.02.2017 кошти в сумі 66431,79 грн. були списані на користь ОСОБА_1 . В рішенні суду сплата податків з зазначеної суми не передбачена. Враховуючи вищенаведене, і те, що ліквідаційна комісія ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015 не має затвердженого штату, не здійснює функцію з охорони громадського порядку та інші функції, ОСОБА_1 має сплатити податки і збори з отриманого доходу самостійно.

02.10.2021 позивач самостійно сплатив податки по єдиному внеску за період з листопада 2015року по грудень 2016 року, що підтверджується квитанціями №1 та №2, які були долучені до позовної заяви.

08.10.2021 позивач звернувся із заявою до ГУ МВС України у Львівській області, в якій просив зарахувати період з 07.11.2015 по 20.12.2016 до трудового стажу за вислугу років шляхом видання відповідного наказу.

Однак, листом від 18.10.2021 №Т-674/05/43-2021 ГУ МВС України у Львівській обласні повідомило позивача про те, що відповідно до матеріалів архівної особової справи №105/4-187, наказом ГУМВС України у Львівській області від 06.02.2017 №1013 о/с/1, на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2016 у справі № 813/1028/15, в частині звернутій судом до негайного виконання, ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 27.01.2015. В подальшому, зважаючи на те, що 06.11.2015 втратив чинність Закон України «Про міліцію», згідно якого ОСОБА_1 приймався та проходив службу, та 07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію», оскільки наказом МВС від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно- штатні питання» всі штати апарату та структурних підрозділів ГУМВС України у Львівській області скасовано, наказом ГУМВС України у Львівській області від 06.02.2017 №1014 о/с, ОСОБА_1 відповідно до пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України РСР від 29.07.1991 №114, звільнено з органів внутрішніх справ через скорочення штатів з 06.11.2015. Зважаючи на вищенаведене, підстави для зарахування періоду з 07.11.2015 по 20.12.2016 до трудового стажу за вислугу років відсутні.

Позивач вважає, що Ліквідаційною комісією Головного управління МВС України у Львівській області не вчинено жодних дій щодо зарахування до вислуги років йому часу вимушеного прогулу у періоди з 07.11.2015 по 20.12.2016, що свідчить про допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності, а тому звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплата пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх родин визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», зокрема, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються /в т. ч./: дійсна військова служба у Військово-Морському Флоті; служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Отже, за змістом цього Порядку до вислуги років зараховуються періоди служби в органах внутрішніх справ.

Суд зазначає, що поновлення на посаді означає, що у період вимушеного прогулу особа проходила службу в органах внутрішніх справ, відтак відповідний період має зараховуватися до вислуги років, адже це є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника.

Щодо посилання представника відповідача на те, що з 07.11.2015 органи міліції та працівники міліції не виконували та не могли виконувати завдання та функції міліції, оскільки Закон України «Про міліцію» згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» з 07.11.2015 втратив чинність, а всі органи міліції було ліквідовано, суд зазначає наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», постановлено ліквідувати ГУМВС України у Львівській області та утворити Головне управління Національної поліції у Львівській області.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 (справа № 21-108а14), від 28.10.2014 (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

В Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Аналогічність завдань міліції та поліції, встановлених ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, та як наслідок, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові №815/6557/16 від 24.07. 2019.

Тому суд не приймає посилання представника МВС України на те, що служба в органах внутрішніх справ може бути зарахована у встановленому порядку до вислуги років також лише до 07.11.2015, оскільки згідно з Законом України «Про міліцію» та Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» служба в органах внутрішніх справ осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ мала місце лише до 07.11.2015, з огляду на те, що судовим рішенням встановлено протиправність звільнення ОСОБА_1 зі служби як за вчинок, що дискредитує звання рядового і начальницького складу у зв`язку зі скороченням штату.

Також суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

З огляду на наведене, суд вважає протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не зарахування до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 періоду вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 20.12.2016.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є ефективним.

Зважаючи на обставини справи, суд доходить до висновку, що належним способом поновлення порушених прав позивача буде зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 період вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 20.12.2016.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач звертаючись до суду з даним позовом пропустив строк звернення до суду відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 122 ч.ч.1, 2, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача в частині того, що даний спір стосується саме проходження служби в поліції, тобто предмети розгляду цих справ не є тотожними предмету розгляду даної адміністративної справи.

В постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 520/11178/2020, колегія суддів зазначила, що згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, ст.46, а право на судовий захист, зокрема, - ст.ст.55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, даний спір не стосується проходження публічної служби позивачем та направлений на відновлення права позивача на соціальне забезпечення.

Позивач звернувся до суду, вважаючи, що йому протиправно не зарахували до вислуги років період вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 20.12.2016, що позбавило його можливості скористатися правом на призначення пенсії за вислугу років, тому даний спір не стосується проходження служби в поліції.

Враховуючи, що позивач оскаржує бездіяльність відповідача, а не наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.02.2017 №1014о/с про його звільнення, суд доходить висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався отримавши лист відповідача від 18.10.2021.

Отже, останнім днем строку звернення до суду з цим позовом є 18.04.2022.

До суду позивач звернувся 28.01.2022.

Оскільки спір стосується права на соціальний захист, тому застосуванню для обчислення строку звернення до суду підлягають приписи ч. 2 ст.122 КАС України, тобто в контексті спірних правовідносин строк звернення до суду не порушено.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не зарахування до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 періоду вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 20.12.2016.

Зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати до вислуги років майора міліції ОСОБА_1 період вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 20.12.2016.

Стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 992(дев`ятсот дев`яносто два)грн. 40коп. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293,295 - 297 КАС України з врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Чаплик І.Д.