Справа № 380/732/22
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/732/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2022 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Шевченківський районний суд м.Львова про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Державної судової адміністрації України , місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Липська, 18/5 (далі відповідач-1), територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області , місцезнаходження: 79005, м.Львів, вул.Драгоманова, 25 (далі відповідач-2), в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 липня 2020 року по 31 липня 2020 року із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47 320,00 грн., передбаченого частиною 3 статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року;

- стягнути з відповідача-2 на користь судді Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 51625,81 грн. (п`ятдесят одна тисяча шістсот двадцять п`ять гривень 81 копійок) з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

- зобов`язати відповідача-1 здійснити фінансування відповідача-2 з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди за період з 1 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 51625,8 грн. (п`ятдесят одна тисяча шістсот двадцять п`ять гривень 81 копійок).

Ухвалою від 17.01.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також залучив третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області та Шевченківський районний суд м.Львова.

Позов обґрунтований тим, що у липні 2020 року відповідач -2 не нарахував позивачу суддівську винагороду у повному обсязі, і, відповідно виплачував її щомісяця в обмеженому обсязі, а саме, у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що, як вважає позивач, суперечить нормам Конституції України, законам України і правовій природі суддівської винагороди.

29.04.2022 до суду від представника відповідача-2 надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частини 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-IX) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачці суддівської винагороди. Тому, відповідач-2 як розпорядник коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для виплати у період з 01.05.2020 по 31.05.2020 суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Крім цього, вказує на те, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, яким зазначені положення Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» визнані неконституційними на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020 не може вплинути, оскільки правовідносини у справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення.

Відповідач-1 правом на подання відзиву до суду не скористався, що не перешкоджає розгляду та вирішенню справи за наявними матеріалами.

Треті особи правом на подання пояснень щодо позову та відзиву не скористалися, що не перешкоджає розгляду та вирішенню справи за наявними матеріалами.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Указом Президента України Про призначення суддів № 789/2010 від 28 липня 2010 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Шахтарського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років.

Указом Президента України Про переведення суддів № 503/2013 від 06 вересня 2013 року ОСОБА_1 переведено на посаду судді Ворошиловського районного суду м. Донецька у межах п`ятирічного строку.

Указом Президента України Про переведення суддів № 83/2015 від 14 лютого 2015 року ОСОБА_1 переведено на посаду судді Шевченківського районного суду м. Львова у межах п`ятирічного строку.

Наказом голови Шевченківського районного суду м. Львова № 18/К від 27 лютого 2015 року позивачку зараховано до облікового складу суду та встановлено оклад згідно з штатним розписом, також встановлено щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу.

Наказом голови Шевченківського районного суду м. Львова № 19/К від 27 лютого 2015 року позивачці встановлено з 27 лютого 2015 року щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук із спеціальності Кримінальний процес та криміналістика; судова експертиза; оперативно-розшукова діяльність в розмірі 15% від посадового окладу.

Указом Президента України Про призначення та тимчасове переведення суддів № 441/2017 від 29 грудня 2017 року позивачку призначено на посаду судді Шевченківського районного суду м. Львова.

Згідно з наказом голови Шевченківського районного суду м. Львова № 4 К від 10 січня 2018 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків судді Шевченківського районного суду м. Львова з 11 січня 2018 року, позивачці встановлено щомісячну надбавку за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу та щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук із спеціальності Кримінальний процес та криміналістика; судова експертиза; оперативно-розшукова діяльність в розмірі 15% від посадового окладу.

За період з 01 січня 2020 року по 31 березня 2020 року позивачці нараховано суддівську винагороду для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30-ти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з урахуванням: регіонального коефіцієнту 1,2; надбавки за науковий ступінь 15%; надбавки за вислугу років 30% від посадового окладу, а саме: січень 2020 року - посадовий оклад 75 672,00 грн (63 060грн х 1,2 = 75 672грн) + надбавка за вислугу років - 30% від посадового окладу + надбавка за науковий ступінь 15% від посадового окладу = 109 724, 40 грн.

Так, у період з 01.01.2020 по 17.04.2020 включно позивачці була нарахована та виплачена суддівська винагорода із розрахунку 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року та доплати за вислугу років у розмірі 20% від посадового окладу судді та надбавка за науковий ступінь 15% від посадового окладу судді, виходячи із розміру суддівської винагороди, встановленої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що не оспорюється сторонами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин.

Дію карантину, встановленого згаданою постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392.

18.04.2020 набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 №553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 наступного змісту: Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій зазначеної статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)..

28.09.2020 позивачка звернулася із заявою до територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області з проханням надати довідку про загальну суму нарахованої заробітної плати, загальну суму обмеження суддівської винагороди (відповідно до статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року), суму нарахованої заробітної плати без урахування обмеження судді Шевченківського районного суду м.Львова Федоровій О.Ф. за період з 01 квітня 2020 року по 30 вересня 2020 року.

У відповіді від 05.10.2020 №02-1620/20 територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області надало позивачці дані про нараховану та виплачену суддівську винагороду в розрізі нарахувань та утримань за період з 01 квітня по 30 вересня 2020 року.

Таке нарахування відбулося відповідно до статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, тобто з обмеженням нарахування суддівської винагороди.

З 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідно до статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" позивачці нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної зарплати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Загальна сума недоплати внаслідок такого обмеження суддівської винагороди відповідно до листа територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області від 05.10.2020 №02-1620/20 у липні 2020 року складає 51625,81 грн.

Як вбачається з обставин справи та не оспорюється сторонами, виплата суддівської винагороди у 2020 році здійснювалась за кодом економічної класифікації видатків 2111 "Заробітна плата".

Кошторисні призначення територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області для місцевих загальних судів за зазначеним кодом станом на 31.12.2020 становили 281 505,9 тис гривень.

Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Львівській області за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" у сумі 281 505,9 тис. грн., відкриті в повному обсязі.

Вважаючи дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01.07. по 31.07.2020 протиправними, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Встановлені обставини справи, які фактично і стали підставою для звернення позивачки із цим позовом до суду, свідчать про те, що відповідачем-2 у періодах з 01.07. по 31.07.2020 здійснювалося нарахування та виплата суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж визначено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Така ситуація, як вже зазначав суд, зумовлена набранням 18 квітня 2020 року чинності Законом України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон №553-ІХ), яким Закон України Про державний бюджет України на 2020 рік №294-ІХ (далі Закон №294-ІХ) доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС).

Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).

Обмеження, встановлене у частині першій згаданої статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої згаданої статті; частина третя).

Отже, вказаним Законом було визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що розмір винагороди судді, який встановлений Законом України Про судоустрій і статус суддів №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII), та є релевантним у спірній правовій ситуації, не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, у відповідності до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон №1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється згаданим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, суд зауважує, що зміни до наведеного Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період не вносилися.

Стосовно набрання чинності Законом №553-ІХ (яким Закон №294-ІХ доповнено статтею 29) як правової підстави для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд зазначає, що такий Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до Закону №1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди).

Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону №553-ІХ).

Слід також зауважити, що Закон №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Згаданий закон не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Отже, за такого правового регулювання, суд висновує, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірних періодах з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 3 березня 2021 року у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

У згаданому судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді.

Так, Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі.

Перша причина - у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

Друга причина - у разі якщо ДСА України як головний розпорядник бюджетних коштів виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ). В такому випадку, як зазначив суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Отже, з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду, визначальним у цій справі є встановлення обставин, чи були виділені відповідачу Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Львівській області, як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, кошти на виплату позивачу у спірні періоди з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівської винагороди у повному обсязі з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII, або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

Жодних належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на суддівську винагороду не дозволив відповідачу-2 виплатити суддівську винагороду в повному обсязі, відповідач суду не надав.

Крім того, обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону №294-IX всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідачі у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону №294-IX, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачами, як розпорядниками бюджетних коштів, вимог чинного законодавства, не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що нараховуючи та виплачуючи позивачу за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівську винагороду у розмірі, значно меншому, ніж це визначено спеціальним Законом №1402-VIII, застосувавши при виплаті 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, відповідач-2 діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності суддів.

З огляду на викладене, та встановлених фактичних обставин справи, суд вказує на те, що у спірному періоді відповідач-2 був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії щодо нарахування та виплати судді позивачу суддівської винагороди у липні 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" вчинені Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Львівській області з порушенням вимог частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016, а тому є протиправними.

Щодо ефективності захисту прав позивача, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до частини 5 статті 22 головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Відповідно до пунктів 1, 4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року №141/0.15-19 (далі - Положення), ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 5 Положення основними завданнями ДСА України є організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Отже, виплаті будь-яких коштів територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Львівській області передує їх виділення головним розпорядником бюджетних коштів - Державною судовою адміністрацією України.

01.01.2021 набрав чинності наказ Міністерства фінансів України Про затвердження Змін до Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету від 27.10.2020 №636 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 листопада 2020 року за № 1130/35413), відповідно до якого КЕКВ 2.1. Код 2100 Оплата праці і нарахування на заробітну плату, який включає в себе КЕКВ 2111 Заробітна плата, доповнено новим підрозділом - 2.1.1.3. Код 2113 Суддівська винагорода, за яким виділяються бюджетні призначення для виплати таких видатків бюджету: 1) суддівська винагорода за встановленими посадовими окладами; надбавка за вислугу років; доплата за перебування на адміністративній посаді в суді, доплата за науковий ступінь, доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці; 2) допомога на оздоровлення в розмірі посадового окладу під час надання щорічної відпустки; 3) вихідна допомога у разі виходу у відставку.

Отже, у 2021 році (на відміну від 2020) бюджетні видатки на виплату суддівської винагороди здійснюються не за КЕКВ 2111 Заробітна плата (за яким і надалі фінансуються видатки на виплату заробітної плати працівникам апарату суду), а за новим КЕКВ 2113 Суддівська винагорода. Таким чином, на відновлення права позивача на отримання недоплаченої частини суддівської винагороди за липень 2020 року шляхом стягнення з ТУ ДСА у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на 2021 рік за КЕКВ 2113 Суддівська винагорода не буде ефективним способом захисту, оскільки призведе до неможливості чи суттєвої затримки виплати суддівської винагороди за 2021 рік суддям загальних місцевих судів м. Львова та Львівської області, котрі фінансуються Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Львівській області в межах закладених в кошторис на 2021 рік сум.

Для виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів в державному бюджеті України передбачена спеціальна бюджетна програма КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, розпорядником якої є ДСА України; водночас для територіального управління ДСА в Львівській області не передбачено бюджетних видатків чи окремих бюджетних програм для виконання рішень судів на користь судді (позивача).

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з ТУ ДСА України у Львівській області на користь позивачки невиплаченої суддівської винагороди за липень 2020 року в сумі 51625,81 грн та зобов`язання ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА України в Львівській області для проведення такої виплати позивачці, а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення.

Таким чином, суд, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивачки від порушень з боку суб`єктів владних повноважень вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути з бюджетної програми КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, на користь позивачки недоплачену суддівську винагороду за період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в сумі 51625,81 грн, з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Щодо звернення рішення суду про присудження виплати суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць до негайного виконання, то суд зазначає, що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Разом з тим, суд звертає увагу, що підстави для застосування негайного виконання рішення суду відсутні, оскільки у пункті 2 частини 1 статті 371 КАС України йдеться про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення робітника такої заробітної плати. У такому випадку інститут негайного виконання заробітної плати за один місяць, виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору, у цій же справі не йде мова про позбавлення позивача заробітної плати, позбавлення його засобів існування, а існує спір щодо належного розміру заробітної плати (винагороди судді), який кожна з сторін обраховує на свою користь.

Отож, звернення рішення суду до негайного виконання у цій справі не застосовується.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не розподіляються, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області щодо нарахування та виплати судді Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік.

Стягнути за рахунок бюджетної програми КПКВ 0501150 Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, на користь судді Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 суму недоплаченої за період з 01 липня 2020 року до 31 липня 2020 року суддівської винагороди у розмірі 51625 (п`ятдесят одна тисяча шістсот двадцять п`ять) грн. 81 коп. з утриманням при виплаті з цієї суми, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя А.Г. Гулик