Справа № 280/4821/18
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року

м. Київ

справа № 280/4821/18

провадження № К/9901/27632/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Електропівденмонтаж-10» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування постанов, за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Електропівденмонтаж-10» на постанову Третього апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Панченка О.М. Іванова С.М., Чередниченка В.Є. від 28 серпня 2019 року,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» звернулось до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування постанов, у якому просило:

- визнати протиправними та скасувати постанови від 01 листопада 2018 року № ЗП 1954/580/АВ/П/ПТ/ЗБ-2ФС про накладення штрафу в розмірі 11 169,00 грн та № ЗП 1954/580/АВ/П/ПТ/ТД-1ФС про накладення штрафу в розмірі 223 380,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року позовні вимоги ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» було задоволено.

3. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ТД-1ФС від 01 листопада 2018 року про накладення на ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» штрафу в розмірі 223380,00 грн.

Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ЗБ-2ФС від 01 листопада 2018 року про накладення на Приватне акціонерне товариство «Електропівденьмонтаж-10» штрафу в розмірі 11169,00 грн.

4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на можливість вчасної сплати заробітної плати безпосередньо впливає наявність асигнувань (грошових коштів на рахунках), які б дозволили фактично здійснити дії на перерахування коштів на заробітну плату. У разі відсутності коштів на рахунках, підприємство фактично не має змоги вчасно виплатити заробітну плату, а, отже, у підприємства відсутня вина за затримку у її виплаті. Вказані обставини не враховані при винесенні спірних постанов. Відповідно до довідки ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» заборгованість підприємства перед працівниками станом на 01 листопада 2018 року відсутня. Відсутність вини голови правління ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» ОСОБА_1 щодо несвоєчасної виплати заробітної плати. Зазначені факти установлено постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 листопада 2018 року у справі № 316/1888/18, яка набрала законної сили.

5. Суд першої інстанції також вказав, що висновок в акті інспекційного відвідування від 11 жовтня 2018 року про те, що у відносинах між ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 убачаються ознаки трудових відносин, є помилковим, оскільки однією із обов`язкових умов трудових відносин є те, що працівник зобов`язується виконувати визначену трудову функцію відповідно до трудового розпорядку. Те, що відносини ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають ознаки трудових відносин спростовується наданими суду договорами про надання послуг, які мають певний строк дії та передбачають виконання певних замовлених послуг. Характерною відмінністю є оплата виконаних ОСОБА_2 , ОСОБА_3 робіт, оскільки оплата передбачена за фактично надані роботи, а не за весь час перебування вказаних осіб у відносинах з позивачем.

Факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконували роботи (надавали послуги) на ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» за цивільно-правовими договорами встановлений постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 листопада 2018 року по справі № 316/1888/18, яка набрала законної сили.

6. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» відмовлено.

7. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що виплата заробітної плати проводиться позивачем з порушенням строків, встановлених чинним законодавством.

8. Колегія суддів дійшла висновку, що відсутність асигнування на рахунках підприємства, не звільняє його від відповідальності за порушення законодавства.

9. Суд дійшов висновку, що відсутність вини голови правління ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» ОСОБА_1 щодо несвоєчасної виплати заробітної плати встановлена постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 листопада 2018 року у справі № 316/1888/18, яка набрала законної сили, при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Висновок суду у постанові у справі про адміністративне правопорушення щодо відсутності вини керівника підприємства не виключає можливості притягнення до іншого виду відповідальності підприємства.

10. Цивільно-правова угода має містити наступні умови: термін початку і закінчення (менший за календарний рік); вид і обсяг роботи (послуг) у певних одиницях; винагороду за кожний вид роботи і загальну винагороду суму договору; відповідальність виконавця у разі невиконання робіт (ненадання послуг) своєчасно, або у разі неналежного виконання (критерії належності/якості/комплектності мають бути визначені в договорі); вказівку, що виконавець сам себе забезпечує засобами виробництва, сам облаштовує робоче місце і обладнує його всім необхідним, сам сплачує за електроенергію, засоби зв`язку, інтернет і решту всього необхідного для виконання завдання.

11. Договори про надання послуг між позивачем та ОСОБА_2 не містять наведених вище умов. Також не містять зазначених вимог договори про надання послуг між позивачем та ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12. Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» звернулось із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року та залишити в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

13. Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з наказом Держпраці у Запорізькій області № 1647 від 09 жовтня 2018 року про проведення інспекційного відвідування ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» з питань додержання законодавства про працю, оформлення трудових відносин, строків виплати заробітної плати, дотримання мінімальних гарантій в оплаті праці, видано направлення на проведення інспекційного відвідування № 866 від 09 жовтня 2018 року.

14. З 10 жовтня 2018 року по 11 жовтня 2018 року було проведено інспекційне відвідування ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування від 11 жовтня 2018 року № ЗП1954/580/АВ.

15. 01 листопада 2018 року Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області, в особі заступника начальника Головного управління Держпраці в Запорізькій області Ганненка О.О. прийнято:

- постанову № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ЗБ-2ФС про накладення штрафу в розмірі 11 169,00 грн;

- постанову № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ТД-1ФС про накладення штрафу в розмірі 223 380,00 грн.

16. Згідно з постановою № ЗП 1954/580/АВ/П/ПТ/ТД-1ФС від 01 листопада 2018 року в порушення вимог частин першої, третьої статті 24 КЗпП України позивачем були допущені до виконання робіт працівники без укладання трудових договорів.

17. Згідно з постановою № ЗП 1954/580/АВ/П/ПТ/ЗБ-2ФС від 01 листопада 2018 року ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» порушив частини першу, другу, четверту статті 115 КЗпП України - виплата заробітної плати проводиться з порушенням строків, встановлених чинним законодавством.

18. Не погодившись із постановами Головного управління Держпраці в Запорізькій області від 01 листопада 2018 року № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ЗБ-2ФС про накладення штрафу в розмірі 11169,00 грн, № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ТД-1ФС про накладення штрафу в розмірі 223380,00 грн, ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» звернулось до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

19. Касаційна скарга обґрунтована тим, що аналогічні обставини були предметом розгляду в Енергодарському міському суді Запорізької області де розглядалися справи № 316/1888/18 про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 41 КУпАП та № 318/1889/18 про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 41 КУпАП у відношенні керівника ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» ОСОБА_1 .

20. Постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 листопада 2018 року у справі № 318/1888/18 (справи № 316/1888/18 та № 316/1889/18 об`єднані в одне провадження) провадження у справі про притягнення директора ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» до адміністративної відповідальності за частинами першою, третьою статті 41 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

21. В аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18 скасував накладений управлінням Держпраці штраф, оскільки ніхто не може двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

22. Крім того, колегією апеляційного суду неправомірно проігноровано приписи статті 204 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину та в якій зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочини, які укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» за їх волею, не є нікчемними відповідно до діючого законодавства та не визнані недійсними в судовому порядку, а отже, вони уважаються правомірними.

23. Скаржник зазначає, що оскільки інспекційне відвідування представником Головного управління Держпраці в Запорізькій області є формою державного нагляду у сфері господарської діяльності, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

24. В силу приписів частин четвертої, п`ятої статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» Головне управління Держпраці в Запорізькій області може здійснювати державний нагляд контроль виключно на підставі Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» і спеціального закону, котрий би встановлював особливості його діяльності.

25. Оскільки законодавець не ухвалив такого спеціального закону, тому спірні правовідносини врегульовані виключно приписами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», що виключає можливість застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295, якою керувався відповідач, призначаючи інспекційне відвідування, а тому наказ про призначення інспекційного відвідування, складені за його результатами постанови є протиправними та незаконними.

26. На підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2017 року у справі № 826/8917/17, визнана незаконною та нечинною постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

27. Постанова суду є чинною, а тому підстави у вигляді відсутності правових підстав для перевірки відповідачем суб`єкта господарювання, як наслідок, незаконності перевірки відповідача існували з моменту прийняття цієї постанови Кабінету Міністрів України, а саме з 26 квітня 2017 року, тобто і на момент ухвалення оскарженого рішення відповідача.

28. Головним управлінням Держпраці в Запорізькій області подано відзив на касаційну скаргу ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року, у якому воно просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права

29. Згідно приписів статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

30. Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

31. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

32. За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

33. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

34. Трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

35. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

36. Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

37. Згідно із статтею 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

38. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

39. Згідно із частиною другою статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків;

порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

40. Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

41. Заробітна плата виплачується працівникам обов`язково не менше двох разів на місяць та через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів без виключень. Крім того, дані норми чітко встановлюють, що лише розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, але останній не може становити менше оплати за фактично відпрацьований час.

42. Позивачем не заперечується факт виплати заробітної плати працівникам з порушенням строків, встановлених чинним законодавством.

43. Відсутність грошових коштів на рахунках підприємства - це наслідок його господарювання, який не звільняє підприємство від обов`язку оплачувати виконану роботу своїх працівників.

44. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

45. Взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами, зокрема, статті 208 Цивільного кодексу України.

46. Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

47. При цьому виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

48. Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали з позивачем цивільно-правові договори з надання послуг.

49. З договору про надання послуг від 02 лютого 2017 року № 03-2017 ЦПХ укладеному між ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» (замовник) та ОСОБА_2 (виконавець), виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги спостереження за базою ПрАТ «Електропівденмонтаж-10».

50. Відповідно до Національного класифікатора України «Класифікатор професій ДК 003:2010», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327, роботи (послуги), що становлять предмет цього договору, відповідає професії «сторож» (код КП-9152).

51. З договору про надання послуг від 01 січня 2017 року № 07-2017 ЦПХ укладеному між ПрАТ «Електропівденмонтаж-10» (замовник) та ОСОБА_3 (виконавець), виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з обстеження водіїв перед виїздом на лінію.

52. Відповідно до Національного класифікатора України «Класифікатор професій ДК 003:2010», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року № 327, роботи (послуги), що становлять предмет цього договору, відповідає професії «лікар» (код КП-2221.2 ).

53. Колегія суддів зазначає, що попри підписання сторонами цивільно-правових договорів, оскільки особи виконували конкретні трудові функції - охоронця, оглядача водіїв на предмет спроможності керування автотранспортом, робота мала не індивідуально-визначений характер, а надавалася під час виконання трудової функції (тобто не мала кінцевого результату, а носила системний, постійний характер, а отже, не була юридично самостійною).

54. Як встановлено судом, у самих цивільно-правових угодах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

55. Враховуючи зазначене вище правове регулювання трудових та цивільно-правових відносин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який правильно визначив сутність правовідносин, які виникли між позивачем та вищенаведеними особами, а саме, що такі правовідносини мають ознаки трудових і повинні врегульовуватися за правилами КЗпП України.

56. Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції надав правильну оцінку цивільно-правовим договорам, з`ясував сутність реальних відносин, які виникли між позивачем та наведеними вище особами, та перевірив факт можливого приховування існування трудових відносин.

57. Уклавши цивільно-правові договори з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач фактично здійснив спробу підміни трудових відносин цивільно-правовими.

58. Колегія суддів наголошує, що особа має право реалізовувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору або цивільно-правового, водночас зазначене залежить від характеру праці і якщо ці відносини мають ознаки трудових, то відповідно до імперативних положень частини третьої статті 24 КЗпП України роботодавцю забороняється залучати працівника до роботи без укладення трудового договору в усній або письмовій формі.

59. Положення частини третьої статті 24 КЗпП України повинні застосовуватися роботодавцями, які бажають використовувати найману оплачувану працю незалежно від того, чи наполягає на такому оформленні працівник чи ні.

60. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 815/5427/17.

61. Колегія суддів Верховного Суду враховує, що шляхом укладення з особою цивільно-правового договору порушуються права такої особи, оскільки юридичні та фізичні особи-підприємці, залучаючи працівників до найманої оплачуваної праці та укладаючи з такими особами цивільно-правові договори, замість трудових, позбавляють останніх основних прав та гарантій, встановлених Конституцією України (статті 43- 46) та законами України, а саме: на оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, права на відпочинок, на щорічні і додаткові оплачувані відпустки, права на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади тощо.

62. Стосовно юридичного значення обставин, встановлених у справі № 316/1888/18, що набуло законної сили, колегія суддів зазначає наступне.

63. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

64. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

65. Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

66. Водночас, передбачене частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

67. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.

68. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

69. Зазначений висновок щодо преюдиційних обставин висловлений Верховним Судом у постанові від 12 жовтня 2020 року у справі № 814/435/18.

70. Щодо доводів позивача, викладених у касаційній скарзі, про неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення у цій справі висновків, викладених у постанові Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 листопада 2018 року у справі № 316/1888/18, яка набрала законної сили та якою встановлено відсутність в діях директора ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» ознак порушення частини першої, третьої статті 41 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.

71. За змістом частин третьої, четвертої статті 265 КЗпП штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

72. Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачено також частиною третьою статті 41 КУпАП.

73. Відповідно до частин першої - третьої статті 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.

74. Згідно з частиною третьою статті 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю.

75. Таким чином, частиною другою статті 265 КЗпП України і частиною третьою статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

76. Стаття 265 КЗпП України і стаття 41 КУпАП викладені в зазначеній редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VIII.

77. Ключовою відмінністю статті 265 КЗпП України і статті 41 КУпАП є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнуто юридичну особу як роботодавця за статтею 265 КЗпП України і посадову особу цієї юридичної особи за статтею 41 КУпАП за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

78. Тобто, позивача, який не є посадовою особою за своєю суттю, неможливо притягнути до адміністративної відповідальності згідно зі статтею 41 КУпАП. При цьому, непритягнення посадової особи позивача до адміністративної відповідальності згідно зі статтею 41 КУпАП, не може ставитись в залежність до можливості притягнення позивача як юридичної особи до відповідальності за порушення законодавства про працю.

79. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 у справі № 826/8917/17 постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» від 26 квітня 2017 року № 295 визнано нечинною. Одним із мотивів ухвалення судового рішення у цій справі було те, що при прийняті спірної постанови Кабінетом Міністрів України не дотримано принципу передбачуваності, що означає послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що передусім дає змогу суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності.

80. За змістом частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

81. Оскільки, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 826/8917/17 не містить жодних застережень з цього приводу, то постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» від 26 квітня 2017 року № 295 уважається такою, що втратила чинність з дня набрання законної сили цим судовим рішенням, тобто 14 травня 2019 року.

82. Тому, норми постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» від 26 квітня 2017 року № 295 підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як такі, що були чинними на момент їх виникнення.

83. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 160/8039/18.

84. У постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18 Верховний Суд сформував висновок, що Накладення на фізичну особу-підприємця штрафу як у порядку КУпАП так і КЗпП України є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України.

85. У цій справі відповідачем прийнято постанови № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ТД-1ФС, № ЗП1954/580/АВ/П/ПТ/ЗБ-2ФС про накладення штрафу, якими ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» притягнуто до відповідальності за порушення вимог частин першої, третьої статті 24 КЗпП України та частин першої, другої, четвертої статті 115 КЗпП України.

86. За результатами перевірки відносно голови правління ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» було складено протоколи про адміністративні правопорушення № ЗП1954/580/АВ/П/1ПТ від 11 жовтня 2018 року за частиною першою статті 41 КУпАП та № ЗП1954/580/АВ/П/2ПТ від 11 жовтня 2018 року за частиною третьою статті 41 КУпАП.

87. Постановою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 листопада 2018 року у справі № 318/1888/18 (справи № 316/1888/18 та № 316/1889/18 об`єднані в одне провадження) провадження у справі про притягнення голови правління ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» до адміністративної відповідальності за частинами першою, третьою статті 41 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

88. У справі № 806/2143/18 позивачем є фізична особа-підприємець, а у справі № 280/4821/18 - ПрАТ «Електоропівденмонтаж-10» тобто юридична особа, а тому не заслуговує на увагу посилання позивача у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, оскільки обставини цієї справи та справи № 806/2143/18 не є тотожними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

89. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин; у ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Електропівденмонтаж-10» залишити без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін