Справа № 300/5250/21
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/5250/21 пров. № А/857/5952/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Гундяк В.Д.,

час ухвалення рішення 30.12.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 30.12.2021 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу період постійного стороннього догляду за дочкою дитиною-інвалідом ОСОБА_2 з 02.11.1994 року по 19.11.1996 року та здійснити перерахунок пенсії з 11.06.2020 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що зарахування спірного періоду проводиться на підставі акта обстеження фактичних обставин справи здійснення догляду та документів, які засвідчують перебування відповідної дитини на інвалідності. Оскільки у відповідача відсутні документи, які підтверджують перебування ОСОБА_2 в період з 02.11.1994 року по 19.11.1996 року на інвалідності, а саме медичний висновок закладу охорони здоров`я від 22.09.1990 року за № 355, тому підстави для перерахунку пенсії позивача відсутні. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач з 11.06.2020 року перебуває на обліку у відповідача і отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про зарахування періоду з 02.11.1994 року по 19.11.1996 року до її страхового стажу. До даної заяви позивачем долучено копії акту за № 2 від 15.09.2020 року, довідки за № 1460 від 15.09.2020 року, висновку районної лікарсько-консультаційної комісії за № 110 від 25.06.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 визнана дитиною з інвалідністю І групи у віці 1 рік 11 місяців.

Відповідач листом від 16.03.2021 року за № 1598-1311/М-02/8-0900/21 повідомив позивача, що період догляду за дитиною з інвалідністю буде зарахований до страхового стажу лише за умови подання необхідних документів.

Вирішуючи спір колегія суддів виходить з наступного.

Ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.4 ст. 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII (надалі - Закон № 1788) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 17 Закону № 1788 жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

За змістом пункту «є» ч. 3 ст. 56 Закону № 1788, до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

З системного аналізу вищенаведених норм слідує, що весь час догляду за дитиною-інвалідом з дитинства зараховується до стажу роботи, який дає право на пенсійне забезпечення.

Ст. 1 Закону № 1058 встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 115 Закону № 1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 року № 2961-IV (далі - Закон № 2961) дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Згідно з абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317) інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Згідно з п.14 Положення № 1317 причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до ч.12 ст. 7 Закону № 2961 положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок безпосередньо підтверджує факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 затв. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 22-1).

Згідно з вимогами пп.5 п.2.1 Розділу II Порядку № 22-1 при призначенні пенсії з певними особливостями, зокрема, при призначенні пенсії згідно з абз.1 п.3 ч.1 ст. 115 Закону (матері інваліда з дитинства, яка виховала її до шестирічного віку) подаються, окрім інших, документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом.

В п.2.17 Розділу II Порядку № 22-1 визначено, що при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям інвалідів з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини-інваліда, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини.

У відповідності до п.2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

В свою чергу, для встановлення права особи на зарахування періоду догляду за дитиною до страхового стажу, що дає право на дострокову пенсію є підтвердження факту такого догляду.

Згідно п.10 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, встановлюється на підставі:

- акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;

- документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду на підставі відомостей, одержаних від органів управління житловим фондом, сільських, селищних рад народних депутатів, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їхніх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи.

З аналізу наведених норм слідує, що час догляду за дитиною з інвалідністю, встановлюється на підставі акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду за такою особою та документів, що засвідчують перебування на інвалідності такої особи.

Судом встановлено, що згідно висновку лікарсько-консультаційної комісії № 110 від 25.06.2020 року дочка позивачки визнана дитиною з інвалідністю у віці 1 рік 11 місяців. Крім того, згідно виписки з рішення лікарсько-консультаційної комісії за № 301 від 21.06.2020 року ОСОБА_2 визнана особою з інвалідністю до шестирічного віку.

Таким чином, ОСОБА_2 встановлено інвалідність до шестирічного віку.

Як вбачається з копії акту обстеження фактичних обставин здійснення догляду за № 2 від 15.09.2020 року, позивач в період з 02.11.1994 року здійснювала догляд за дочкою як особою з інвалідністю з дитинства. Вказану обставину підтвердили сусіди позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були опитані головним спеціалістом Калуського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Відповідно до довідки від 15.09.2020 року за № 1460, виданої виконкомом Новицької сільської ради, позивач в період з 02.11.1994 року не працювала та здійснювала догляд за дочкою - особою з інвалідністю дитинства.

Враховуючи те, що у відповідності до п. 10 Порядку № 637 акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду за № 2 від 15.09.2020 року та висновок лікарсько-консультаційної комісії за № 110 від 25.06.2020 року є документами, які підтверджують факт догляду позивача за дочкою з інвалідністю дитинства у період з 02.11.1994 року по 19.11.1996 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача спірного періоду.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідач просить позивача надати документи, які не були нею отримані та мали б зберігатись по місцю призначення соціальних виплат (а.с. 31). Проте, в органі соціального захисту документи щодо позивача та її дочки до 2004 року не зберігаються (а.с. 35).

Як вже зазначалось судом вище, 08.02.2021 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про зарахування періоду з 02.11.1994 по 19.11.1996 до її страхового стажу. При цьому позивачем долучено документи, визначені пунктом 10 Порядку №637, необхідні для встановлення часу догляду за дитиною з інвалідністю.

Апеляційний суд вказує, що документи, подані позивачем, підтверджують факт догляду за дитиною з інвалідністю та є достатніми для позитивного висновку щодо зарахування спірного періоду до страхового стажу.

Щодо строку звернення з позовними вимогами до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії та додала необхідні документи лише 08.02.2021 року.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст. 123 КАС України, відповідно до якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, на думку Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (зокрема, ст. 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року № 340/1019/19).

Суд наголошує на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

З урахуванням наведеного, Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

За таких обставин Суд приходить до висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 123 КАС України та залишення адміністративного позову без розгляду в частині вимог.

Водночас, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в межах шестимісячного строку, визначеного ст. 122 КАС України, а саме зобов`язати відповідача зробити перерахунок призначеної пенсії з 15.03.2021 року та виплатити недоплачену пенсію.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 300/5250/21 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду з 02.11.1994 року по 19.11.1996 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 15.03.2021 перерахунок пенсії ОСОБА_1 з додатковим урахуванням до її страхового стажу періоду догляду за дочкою ОСОБА_2 особою з інвалідністю дитинства з 02.11.1994 року по 19.11.1996 року.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії за період з 11.06.2020 року по 14.03.2021 року залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 11 травня 2022 року.