Справа № 240/11003/21
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2022 року м. Житомир справа № 240/11003/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) із позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум належних йому у день звільнення (невиплати індексації грошового забезпечення у сумі 23130,44 грн) за період з 22.04.2020 до 14.05.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 до 14.05.2021, шляхом множення середньоденного заробітку 732,77 грн на кількість днів затримки, з підстав протиправності вказаних дій на думку позивача.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику (повідомлення) учасників справи.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня ухвалення судом рішення про виплату індексації грошового забезпечення.

22.07.2021 на адресу Житомирського окружного адміністративного суду за вх. №40582/21 надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач зазначає про те, що військова служба це особливий вид служби, який регулюється не Кодексом законів про працю України, а спеціалізованим законодавством, у якому відсутні правові норми про грошове відшкодування службовцю за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 21-24).

05.04.2022 на адресу Житомирського окружного адміністративного суду за вх. №16248/22 на виконання ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 надійшли довідки про розмір середньоденного заробітку та довідка про отримане грошове забезпечення у день звільнення (а.с. 30).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . При звільненні зі служби з 16.09.2019 позивачу не було виплачено грошове забезпечення у повному розмірі, що стало предметом судового розгляду у справі №240/399/20.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 у справі №240/399/20 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 недоплачені суми грошового забезпечення (а.с. 12-14).

14.05.2021, на виконання рішення суду у справі №240/399/20 на банківський рахунок ОСОБА_2 перераховано 28370,44 грн (а.с. 15).

Позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 до 14.05.2022.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами суд зазначає наступне.

Постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частина 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що позивачу не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі у день звільнення, суд вважає, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас спосіб у який позивач просить захистити порушене право, а саме: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток не відповідає положенням статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки у даному випадку відповідно до наведеної норми, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивача звільнено з військової служби з 16.09.2020 (а.с. 10, 11), а виплата грошового забезпечення у повному обсязі відповідачем здійснена 14.05.2021 (а.с. 15).

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Виходячи із засад співмірності, суд вважає, що слід застосувати висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16) та зменшити відповідну суму середнього заробітку, що підлягає до стягнення.

Так, згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Згідно висновків, викладений у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Також суд враховує висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Ураховуючи наведені правові висновки та застосовуючи спосіб розрахунку, наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), суд визначив наступний розмір відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно даних довідки №729 від 20.02.2022 позивачу при звільненні було виплачено: оклад за військовим званням у розмірі 714,67 грн, посадовий оклад у розмірі 3082,67 грн, надбавку за вислугу років у розмірі 1898,67 грн; щомісячні додаткові види грошового забезпечення: надбавку за особливості проходження служби у розмірі 5001,09 грн, премію у розмірі 1109,76 грн; надбавку за таємність у розмірі 308,27 грн; одноразові додаткові види грошового забезпечення: одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 272590,08 грн, індексацію у розмірі 96,47 грн, також виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 87077,39 грн; а всього нараховано та виплачено у день звільнення 371686,13 грн, з яких 2983,35 грн перераховано на аліменти (а.с. 31).

На виконання рішення суду у справі №240/399/20 виплачено грошове забезпечення у розмірі 28370,44 грн (а.с.14).

Тобто, у день звільнення мало бути виплачено 400056,57 грн (100%) = 371686,13 грн (виплачено у день звільнення 92,91%) + 28370,44 грн (не виплачено у день звільнення 7,09%).

Час затримки розрахунку при звільненні за який позивач просить стягнути середній заробіток з 22.04.2020 (день ухвалення судового рішення у справі про виплату індексації) до 14.05.2021 (дата фактичного розрахунку) складає 388 днів.

Згідно даних довідки від 20.02.2022 №730 (а.с.32) розмір середньоденного заробітку позивача складає: липень 2019 року 22715,84 грн + серпень 2019 року 22715,84 грн / 62 дня = 732,77 грн.

Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить: 732,77 грн (середньоденний заробіток позивача) х 388 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 284314,76 грн.

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 7,09% від загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто пропорційно до недоплаченого розміру грошового забезпечення у день звільнення, що складає 284314,76 грн х 0,0709 (7,09%) = 20157,92 грн.

Враховуючи наведене суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача 20157,92 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, судом встановлено, що позивач не поніс витрат зі сплати судового збору у зв`язку з чим суд не стягує з відповідача судові витрати на користь позивача.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:
Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум належних до виплати ОСОБА_1 у день звільнення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 20157,92 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2020 до 14.05.2021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін