Справа № 640/19566/19
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року

м. Київ

справа №640/19566/19

провадження № К/9901/45904/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Данилевич Н. А., Радишевської О. Р.

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 640/19566/19

за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року, ухваленого у складі головуючого судді Погрібніченка І. М., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Бужак Н. П., суддів: Костюк Л. О., Кобаля М. І.

І. Суть спору

1. У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України (далі також - ДКС України) про стягнення заборгованості із заробітної плати.

2. В обґрунтування позову зазначає, що згідно з довідкою від 23 вересня 2019 року позивач перебуває у трудових відносинах з Верховним Судом України, обіймаючи посаду начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій.

Водночас, незважаючи на продовження виконання своїх посадових обов`язків, позивач стверджує, що він не отримує заробітну плату, починаючи з липня 2018 року.

Таким чином станом на дату звернення до суду заборгованість по сплаті заробітної плати відповідно до довідки становить 324995,50 гривень.

Вважаючи безпідставність дій відповідача щодо невиплати заробітної плати, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення коштів.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Відповідно до довідки Верховного Суду України від 23 вересня 2019 року ОСОБА_1 , починаючи з 20 лютого 2007 року по теперішній час, перебуває на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України.

4. Згідно з довідкою про заробітну плату й інші доходи від 03 листопада 2020 року № 244, видану за підписом в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 за період з липня 2018 року по серпень 2019 року борг з виплати позивачу заробітної плати складає 324995,55 гривень.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

5. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 21 травня 2021 року позов задовольнив.

5.1 Стягнув з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 829640,14 гривень.

6. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував дані, що містяться в довідці про заробітну плату й інші доходи від 03 листопада 2020 року № 244, виданої за підписом в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 , в якій зазначено про заборгованість із виплати позивачу заробітної плати за період липня 2018 року по жовтень 2020 року у розмірі 829640,14 гривень.

7. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в позові відмовлено.

8. Шостий апеляційний адміністративний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заробітної плати у зв`язку зі звільненням позивача на підставі наказу Верховного Суду України від 16 липня 2018 року № 145-к, який позивачем не оскаржувався в судовому порядку та не визнавався протиправним.

IV. Касаційне оскарження

9. Позивач подав касаційну скаргу на вказані судові рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, автор скарги зауважує на тому, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновків щодо застосування положення статті 49-2 та статті 235 Кодексу законів про працю України, викладених у постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 820/11570/15 (провадження № К/9901/6679/18), в постановах Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 640/6432/19 у подібних правовідносинах.

Стверджує, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", де зазначено, зокрема, у пункті 18 про те, що судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність закону. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Наголошує, що суд апеляційної інстанції проігнорував факт відсутності попередження про наступне вивільнення, що, насамперед, встановлено судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.

Позивач вказує, що йому не було запропонованої іншої рівноцінної посади державної служби під час звільнення з підстав ліквідації, яке залишилось нереалізованим.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги (визнав недопустимими докази), а саме довідки про заробітну плату, за підписами в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та наказ від 26 грудня 2018 року № 273-к про скасування як нереалізованого наказ про звільнення позивача.

10. Верховний Суд ухвалою від 29 грудня 2021 року відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

11. В.о Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 подав на відзив на касаційну скаргу, в якому вказує про наявність підстав для її задоволення.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

12. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

13. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Питання нарахування та виплати заробітної плати, під час перебування на державній службі регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), Законом України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

15. Пунктом 4 частини першої статті 7 Закону № 889-VIII встановлено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

16. Визначення заробітної плати міститься у статті 1 Закону України "Про оплату праці" та означає винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

17. Положеннями пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

18. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

19. Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

20. За приписами частини другої статті 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

21. Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

22. Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

23. В силу статті 89 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

У разі якщо через невиконання обов`язку щодо передачі справ і майна створено істотну загрозу публічним інтересам, особа може бути притягнена до відповідальності згідно із законом.

VI. Позиція Верховного Суду

24. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ліквідація державного органу є однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. При цьому ліквідаційна комісія (ліквідатор) здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

25. На виконання положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Верховною Радою прийнято Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, в якому передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

26. З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

27. Таким чином розпочато ліквідаційну процедуру щодо Верховного Суду України та 21 червня 2018 року до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедуру припинення щодо якого наразі не завершено.

28. Як встановлено судом першої інстанції, до трудової книжки позивача запис про його звільнення з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України не внесений, трудова книжка не видана, до теперішнього часу здійснюється табелювання обліку робочого часу як відпрацьованого позивачем, а також нарахування їй заробітної плати, утримання з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору). При цьому, довідкою Верховного Суду України від 03 листопада 2020 року № 244, за підписами в.о. Голови Верховного Суду України ОСОБА_2 та головного бухгалтера ОСОБА_3 , заборгованість із виплати заробітної плати позивачу за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року становить 829640,14 гривень.

29. Натомість, судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом голови Ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В. В. від 16 липня 2018 року № 145-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 24 Закону України "Про відпустки", звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій з 17 липня 2018 року у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

30. Вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

31. За приписами частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

32. У цій справі, предметом спору якого є стягнення заборгованості із заробітної плати, позивач у доводах касаційної скарги наголошує, що суд апеляційної інстанції проігнорував факт відсутності попередження про наступне вивільнення та, як наслідок, незапропонування іншої рівноцінної посади державної служби, що, насамперед, встановлено судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.

33. Отже, позивач в сукупності своїх доводів касаційної скарги покликається на положення статей 49-2 та 235 КЗпП України, норми яких, своєю чергою, визначають порядок вивільнення працівників та поновлення на роботі.

34. Водночас як висновується з частини п`ятої статті 122 КАС України законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

35. У контексті наведеного слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

36. Доводи касаційної скарги також зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги (визнав недопустимими докази), а саме довідки про заробітну плату, за підписом в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В. І. та наказ від 26 грудня 2018 року № 273-к про скасування як нереалізованого наказ про звільнення позивача.

37. Щодо наказів, які були витребувані судом апеляційної інстанції, а саме наказів від 05 липня 2018 року, від 11 липня 2018 року та від 13 липня 2018 року про звільнення позивача із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, то останні скасовані як нереалізовані відповідно до наказу № 273-к від 26 грудня 2018 року.

38. Варто наголосити, що зазначені накази не є предметом даного судового розгляду, а тому відсутні підстави для надання їм оцінки в межах цієї справи.

39. Водночас слід констатувати, що наказ № 145-к від 16 липня 2018 року за підписом голови Ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В. В. про звільнення позивача із займаної посади, останнім не оскаржувався у строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, та в судовому порядку не визнавався протиправним.

40. Повертаючись до довідки про заробітну плату, за підписом в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В. І., слід звернути увагу на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 826/15959/18.

Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 „та ліквідуються" в частині Верховного Суду України.

Зазначеним пунктом 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Ухвалюючи таке рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року №2-в/2016.

Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова „України" - власної назви держави - із словесної конструкції „Верховний Суд України".

Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом №1401 продовжує діяти під назвою „Верховний Суд".

Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні питання про таку вимогу ставилось. Отже, таким Конституційний Суд України фактично визнав, що припинення діяльності Верховного Суду України є конституційним, крім того прямо вказав, що лише судді цього Суду мають продовжувати здійснювати свої повноваження як судді Верховного Суду, зрозуміло ж у складі Верховного Суду.

Також у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 р. № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта (Рішення Конституційного Суду України у справі №1-31/2000 від 14 грудня 2000 року).

Таким чином, обов`язком Верховної Ради України згідно зі конституційно встановленою законодавчою процедурою для належної реалізації Закону необхідно внести відповідні зміни до нього у зв`язку з визнанням неконституційними його окремих положень.

Сама юридична сила рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень закону зобов`язує органи державної влади вчинити дії, спрямовані на приведення законодавства у відповідність з новою редакцією «базового» закону. З метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначити спосіб, який з метою забезпечення інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади повинен вирішити питання переходу суддів Верховного Суду України у Верховному Суді, а також визначитися щодо способу припинення юридичної особи Верховного Суду України.

Проте на момент вирішення цієї адміністративної справи у судах, питання функціонування двох юридичних осіб: Верховного Суду України та Верховного Суду залишалося не вирішеним.

В свою чергу наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.

Визнання положення пункту 7 розділу XII щодо слів "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність вказаного Наказу як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша статті 4 КАС України).

Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедури припинення юридичної особи.

Питання інституційного дуалізму Верховного Суду України та Верховного Суду має бути вирішено парламентом шляхом прийняття відповідного закону, про що зазначалося вище.

41. Враховуючи вказану правову позицію, варто зазначити, що з 21 червня 2018 року згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (запис 0024389), Верховний Суд України () знаходиться у стані припинення. У графі відомості про керівника юридичної особи зазначено: «Гуменюк Василь Іванович, керівник». Разом з цим у графі «відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у т.ч. підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, тощо зазначено «Соловйова Любов Володимирівна - голова комісії з припинення».

42. Приписами ж статті 105 Цивільного кодексу України чітко визначено, що саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

43. Таким чином, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначив, що спірні довідки не можуть братись до уваги при вирішенні цього спору, оскільки саме Ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду. При цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень Ліквідаційної комісії.

44. За таких обставин та правового врегулювання, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

45. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

46. Інші ж доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

47. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

VII. Судові витрати

48. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 640/19566/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді Н. А. Данилевич

О. Р. Радишевська