Справа № 120/19483/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 р. Справа № 120/19483/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Агрономічної сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана в інтересах малолітнього сина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Агрономічної сільської ради про:

- визнання протиправним та скасування рішення 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області";

- зобов`язання відповідача затвердити проєкт землеустрою щодо відведення у власність малолітньому сину позивача земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, комунальної форми власності, із земель запасу, площею 0,12 га, за кадастровими номером :01:010:0196, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, та передати вказану земельну ділянку у власність малолітнього сина позивача.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 08.11.2021 позивач звернувся до відповідача з клопотанням про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність малолітнього сина позивача земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, комунальної форми власності, із земель запасу, площею 0,12 га, за кадастровими номером :01:010:0196, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області. До клопотання позивач додав ряд необхідних документів.

Рішенням 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області" відповідач відмовив позивачу у затвердженні вказаного проєкту землеустрою у зв`язку з тим, що позивач подав копію проєкту землеустрою.

Позивач з таким рішенням відповідача не погоджується, вважає його протиправним, а тому звертається до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 04.01.2022 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Крім того, цією ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та вирішено витребувати з Агрономічної сільської ради належним чином засвідчені копії усіх документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, а саме:

- копію клопотання ОСОБА_1 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, комунальної форми власності, із земель запасу, площею 0,12 га, за кадастровими номером :01:010:0196, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, з усіма доданими до нього документами;

- копію рішення 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області" та усі інші документи, що пов`язані з його прийняттям (протокол засідання відповідної комісії з розгляду поданого клопотання, протокол сесії ради за 25.11.2021 тощо);

- усі інші письмові докази, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення 16-ї сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 за № 1394 та доводять їх правомірність (якщо відповідач заперечує позов).

26.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що відповідно до Плану зонування (Зонінг) села Агрономічне Вінницького району Вінницької області бажана для позивача земельна ділянка знаходиться на землях, цільове призначення яких "зона підприємств V класу шкідливості".

Відповідач зауважує, що до зони входять території, що вводяться в межі населеного пункту, на яких розміщуються підприємства, що є джерелами забруднення навколишнього середовища і потребують санітарно-захисних зон - 50 м. Зона формується підприємствами V класу шкідливості в межах виробничих територій, передбачених містобудівною документацією під такий вид забудови.

Також відповідач звертає увагу, що відповідно до Генерального плану населеного пункту с. Агрономічне (чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення) територія, де розташована земельна ділянка з кадастровим номером :01:010:0196, відноситься до території виробничої забудови.

Відтак цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0196 не відповідає цільовому призначенню земель, на яких вона розташована.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання прийняти рішення про затвердження проєкту землеустрою, то відповідач вважає, що питання затвердження чи відмови у затвердженні такого проєкту є виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями) органу місцевого самоврядування, в які суд втручатися не може.

На виконання вимог ухвали суду про витребування додаткових доказів, разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав такі документи (у вигляді засвідчених копій):

- клопотання позивача про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 у власність для ведення садівництва, комунальної форми власності, із земель запасу, площею 0,12 га, за кадастровими номером :01:010:0196, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького район Вінницької області та передачу вказаної земельної ділянки у власність малолітнього сина позивача, з доданими до нього документами;

- рішення 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області";

- викопіювання з Плану зонування території (Зонінг) села Агрономічне Вінницького району Вінницької області; умовні позначення до Плану зонування території (Зонінг) села Агрономічне Вінницького району Вінницької області; викопіювання з Генерального плану села Агрономічне Вінницького району Вінницької області; умовні позначення до Генерального плану села Агрономічне Вінницького району Вінницької області.

28.01.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві, та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач зауважує, що відповідач не навів жодних обставин, які були покладені в основу оскаржуваного рішення про відмову в затвердженні проєкту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність.

Крім того, позивач зазначає, що при винесенні на сесію сільської ради проєкту оскаржуваного рішення постійною комісією Агрономічної сільської ради не було зроблено висновків і рекомендацій. Відтак позивач вважає, що такі дії відповідача є порушенням вимог ч. 10 ст. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування" та пп. 2.6 п. 2 Положення про постійні комісії Агрономічної сільської ради, затвердженого рішенням 1-ї сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 12.11.2020 № 5.

Інших заяв по суті до суду не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Частинами першою, другою статті 26 цього Закону визначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас законних підстав для зупинення провадження у цій справі не встановлено.

З огляду на викладене та враховуючи, що учасники справи до введення на території України воєнного стану скористалися (або мали можливість скористатися) своїм правом на подання заяв по суті справи, суд доходить висновку про відсутність правових перешкод для ухвалення рішення в даній справі.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив таке.

08.11.2021 позивач звернувся до відповідача з клопотанням (вх. № 5594 від 08.11.2021) про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність малолітнього сина позивача земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, комунальної форми власності, із земель запасу, площею 0,12 га, за кадастровими номером :01:010:0196, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького район Вінницької області.

До клопотання позивач додав копію проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.10.2021 за № НВ-021; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.10.2021 № 281427786, а також копії свого паспорта громадянина України, РНОКПП, посвідчення учасника бойових дій та свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 23.02.2012.

Рішенням 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області" відповідач відмовив позивачу у затвердженні вказаного проєкту землеустрою.

Приймаючи вказане рішення, Агрономічна сільська рада керувалася п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 12, 33, ч. 9 ст. 118, ст. 186 Земельного кодексу України та врахувала те, що подано копію проекту землеустрою, а не його оригінал.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вдаючись до оцінки спірних правовідносин між сторонами та встановлених під час розгляду справи обставин, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням, наведеним у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визнання предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

При цьому частиною десятою статті 118 ЗК України передбачено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Конституційний Суд України в рішенні від 01.04.2010 №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник на етапі затвердження відповідачем, як уповноваженим органом місцевого самоврядування, розробленого позивачем проєкту землеустрою щодо відведення у власність його малолітнього сина земельної ділянки комунальної власності для ведення садівництва площею 0,12 га, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Між тим, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про набуття третіми особами права власності або користування на зазначену земельну ділянку.

Отже, судом не встановлено наявності у даному випадку цивільного спору про право, а тому розгляд та вирішення цієї справи належить до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому враховуються висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 536/233/16-ц, від 30.05.2018 у справі № 127/16433/17, від 28.11.2018 у справі №820/4219/17, від 16.01.2019 у справі № 361/2562/16-а та від 22.01.2019 у справі №371/957/16-а.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких належать, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу вимог п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, закон гарантує громадянам України право на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Згідно з пунктами "а", "б" статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як визначено пунктом "б" частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частинами другою статті 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт "в" частини третьої статті 116 ЗК України).

Пунктом "в" частини першої статті 121 ЗК України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 26.05.2021 № 2-1638/15-21-СГ "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою" за замовленням позивача було розроблено проєкт землеустрою щодо відведення у власність його малолітнього сина земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області. Відомості про земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру, ділянці присвоєно кадастровий :01:010:0196.

В подальшому, а саме 08.11.2021 позивач звернувся до Агрономічної сільської ради як до уповноваженого органу місцевого самоврядування з клопотанням про затвердження розробленого проєкту землеустрою, погодженого у встановленому законом порядку, та передачу відповідної земельної ділянки у власність малолітнього сина позивача.

Рішенням 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області" відповідач відмовив позивачу у затвердженні вказаного проєкту землеустрою у зв`язку з тим, що позивач подав копію проєкту землеустрою.

Надаючи оцінку вказаному рішенню, суд зазначає таке.

Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

В силу приписів ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, будучи уповноваженим органом місцевого самоврядування на розпорядження бажаної для позивача земельної ділянки, відповідач був зобов`язаний у двотижневий строк з дня отримання належним чином розробленого та погодженого у встановленому законом порядку проєкту землеустрою щодо відведення у власність позивача земельної ділянки, був зобов`язаний прийняти рішення про затвердження такого проєкту та передачу у власність малолітнього сина позивача відповідної земельної ділянки.

При цьому важливо зазначити, що перевірка на відповідність проєкту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проєкту. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 818/1903/17 та від 16.11.2020 у справі № 640/5615/19.

Суд зазначає, що законом визначено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проєкту землеустрою такий проєкт погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів Земельного кодексу України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проєкту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, приймає відповідне рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, або ж про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду (таке рішення може бути оскаржене до суду і в цьому разі спір вирішується в судовому порядку).

Судом встановлено, що звертаючись до відповідача з клопотанням про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність малолітнього сина позивача земельної ділянки, позивач ОСОБА_1 надав копію проєкту землеустрою.

Натомість відповідач з непередбачених законом підстав надав позивачу відмову, навіть не обґрунтувавши її з посиланням на підстави, визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України, як-от невідповідність проєкту вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Суд зазначає, що Земельний кодекс України не встановлює прямого обов`язку подання зацікавленою особою до уповноваженого органу місцевого самоврядування саме оригіналу проєкту землеустрою з метою його затвердження.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 47 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР) постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

З аналізу наведеної норми вбачається, що існує порядок підготовки питань для розгляду на сесії ради. Тобто перед тим, як депутати проголосують за той чи інший проєкт рішення ради, секретар ради разом з апаратом ради організовує підготовку питань, що вносяться на розгляд сесії, що включає в себе подання пропозицій щодо питань на розгляд ради, проходження юридичної експертизи в юридичній службі та погодження (візування) головою профільної комісії рад, попереднє обговорення питань, що пропонуються до розгляду на сесії, на засіданні профільної комісії, тощо.

Відтак, на думку суду, подання копії проєкту землеустрою не перешкоджало відповідачу під час підготовки проєкту рішення про затвердження або відмову у затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність витребувати у позивача оригінал проєкту землеустрою.

Наведене додатково підтверджується й тим, що на розгляд сесії ради виноситься проєкт, попередньо погоджений профільною комісією ради, яка вивчає відповідне питання на предмет наявності/відсутності законних підстав для прийняття того чи іншого рішення.

Отже, подання неповного комплекту документів можгло б бути підставою для недопуску на розгляд сесії ради відповідного питання, тоді як питання щодо затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність малолітньому сину позивача земельної ділянки було винесене на розгляд депутатів Агрономічної сільської ради.

Крім того, суд звертає увагу, що таке рішення органу місцевого самоврядування має ґрунтуватися на підставах, визначених законом, та відповідати критеріям правомірності, що передбачені частиною другою статті 2 КАС України.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач неправомірно та з формальних мотивів відмовив позивачу у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в порядку безоплатної приватизації.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що рішення 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 про відмову у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення у власність малолітнього сина позивача земельної ділянки для ведення садівництва на території Агрономічної сільської ради є протиправним і підлягає скасуванню.

Заперечуючи позов, відповідач посилається на те, що відповідно до Плану зонування (Зонінгу) села Агрономічне бажана для позивача земельна ділянка знаходиться на землях, цільове призначення яких "зона підприємств V класу шкідливості".

До зони входять території, що вводяться в межі населеного пункту, на яких розміщуються підприємства, що є джерелами забруднення навколишнього середовища і потребують санітарно-захисних зон - 50 м. Зона формується підприємствами V класу шкідливості в межах виробничих територій, передбачених містобудівною документацією під такий вид забудови.

Разом з тим вказані доводи суд до уваги не бере, оскільки з наданих відповідачем документів неможливо встановити, чи дійсно бажана для позивача земельна ділянка за кадастровим номером :01:010:0196 знаходиться на території виробничої забудови, і що це унеможливлює її передання у приватну власність.

Крім того, вказані доводи взагалі не були підставою для прийняття оспорюваного рішення, а отже відповідач неправомірно посилається на них під час судового розгляду справи.

Позивач просить захистити порушені права його малолітнього сина шляхом зобов`язання відповідача затвердити проєкт землеустрою щодо відведення у власність останнього земельної ділянки за кадастровим номером :01:010:0196.

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

За наслідками аналізу вказаних положень суд зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість у спірних правовідносинах повноваження відповідача не можуть вважатися дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву громадянина про затвердження проєкту землеустрою, а за умови відповідності проєкту вимогам законодавства - прийняти рішення про його затвердження. Підставою для відмови у задоволенні заяви можуть бути лише передбачені законом обставини. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, але завжди з урахуванням фактичних обставин справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

Тобто в кожній конкретній справі суд, констатуючи незаконність рішення суб`єкта владних повноважень, повинен впевнитись у тому, що за встановлених обставин справи не існує законних перешкод для прийняття рішення на користь громадянина, у даному випадку - про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність малолтінього сина позивача.

Наведене також підтверджується положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Судом встановлено, що при розгляді клопотання позивача про затвердження проєкту землеустрою відповідач взагалі не надав йому належної оцінки на предмет відповідності вимогам статті 118 ЗК України, оскільки оскаржувана відмова ґрунтувалася на обставинах, які не були пов`язані з відповідною нормою. Тому суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення в умовах не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з відповідного питання, що входить до його виключної компетенції. Адже прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача затвердити проєкт землеустрою, без здійснення його перевірки на відповідність вимогам чинного законодавства, може бути необґрунтованим та призвести затвердження такого проєкту з порушенням.

Крім того, відповідач посилається на те, що бажана для позивача земельна ділянка знаходиться на землях, цільове призначення яких "зона підприємств V класу шкідливості", і що ця обставина перешкоджає передачі земельної ділянки у приватну власність.

Водночас це питання не досліджувалось судом, осільки виходить за межі предмета доказування.

Таким чином, оскільки відповідач відмовив позивачу у затвердженні проєкту землеустрою з формальних підстав, без дослідження усіх умов необхідних для його затвердження, а з матеріалів справи вбачається існування обставин, що безпосередньо впливають на вирішення питання про затвердження проєкту землеустрою з метою подальшої передачі у приватну власність спірної земельної ділянки, суд приходить до переконання, що у даному випадку належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути його клопотання про затвердження розробленого проєкту землеустрою, з урахуванням оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши основні доводи сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом визнання протиправним та скасування рішення 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області" та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 08.11.2021 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність його малолітньому сину земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення садівництва, комунальної форми власності, із земель запасу, площею 0,12 га, за кадастровими номером :01:010:0196, яка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького район Вінницької області, з урахуванням висновків суду за наслідками розгляду цієї справи. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших судових витрат не встановлено, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 16 сесії 8 скликання Агрономічної сільської ради від 25.11.2021 № 1394 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення садівництва площею 0,12 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області".

Зобов`язати Агрономічну сільську раду з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 08.11.2021 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,12 га, розташованої на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки :01:010:0196.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) в інтересах малолітнього ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 23.02.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Агрономічна сільська рада (, місцезнаходження: вул. Мічуріна, 12, с. Агрономічне, Вінницький район, Вінницька область, 23227).

Повне судове рішення складено 12.05.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович