Справа № 420/16671/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/16671/21

Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 28 січня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, про:

- визнання протиправними дій Офісу Генерального прокурора з ненадання достовірної та повної інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться його прізвище;

- зобов`язання Офіс Генерального прокурора надати достовірну та повну інформацію з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться його прізвище;

- стягнення з відповідача на користь позивача 50000 гривень моральної шкоди, спричиненої йому відповідачем.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021р., у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди було відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2021 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року по справі №420/16671/21 скасовано. Справу №420/16671/21 направлено до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Зокрема, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на звернення ОСОБА_1 про отримання інформації щодо себе з Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпорядником якої є Офіс генерального прокурора, йому не було у порушення вимог чинного законодавства, надано в повному обсязі запитувану інформацію та надано недостовірну інформацію.

Наголошуючи на тому, що впродовж тривалого періоду часу, а саме з листопада 2020 року, позивач не отримує відповіді на запитувану інформацію з Офісу Генерального прокурора, змушений писати повторнi звернення та скарги у різні інстанції, що відволікає багато його часу та завдає позивачу моральних страждань, ОСОБА_1 також вважає наявними підстави для відшкодування йому відповідачем моральної шкоди, яку він оцінив у 50000,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора з ненадання достовірної та повної інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться прізвище ОСОБА_1 .

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора надати достовірну та повну інформацію з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться прізвище ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2408 грн. (дві тисячі чотириста вісім гривень).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги в повному обсязі та стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. стягнути судові витрати у вигляді судового збору 1488,60 грн. та правничу допомогу 2000,00 грн. за складання апеляційної скарги.

В обґрунтування скарги апелянт вказує, що наведені ним у позовній заяві обставини, підтверджені наданими в додатку до позову копіями документів, свідчать про завдання позивачу моральної шкоди, відшкодування якої передбачено нормами законодавства України та є загальноприйнятою практикою Європейського суду з прав людини.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10 листопада 2020 року, 14 грудня 2020 року та 04 січня 2021 року звертався із заявами до Офісу генерального прокурора, в яких просив перевірити його прізвище в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та надати відомості з цього реєстру (а.с.27, 28, 29).

Згідно листа Офісу Генерального прокурора від 19.11.2020 року за №25/3-1543 вих-20 звернення ОСОБА_1 від 10.11.2020 направлено для розгляду по суті щодо надання відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань до Одеської обласної прокуратури.

Відповідно до листа Офісу Генерального прокурора від 21.12.2020 року за №25/3-1721вих-20 за результатом розгляду звернення ОСОБА_1 від 14.12.2020 року повідомлено, що надання запитуваних відомостей можливе за умови зазначення дати народження позивача.

За результатом розгляду звернення ОСОБА_1 від 04.01.2021 року, Офісом Генерального прокурора надано відповідь листом від 12.01.2021 року №25/3-27 вих-21, в якому зазначено, що відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298 - облік осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та якi підозрюються у їх вчиненні, в інформаційній системі здійснюється з моменту вручення їм письмового повідомлення про підозру.

За результатами опрацювання масиву даних Реєстру встановлено кримінальне провадження № 0000682, в якому містяться відомості щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України із скаргою, в якій просив Офіс Президента України перевірити Офіс Генерального прокурора, та отримати інформацію з ЄРДР.

На звернення позивача від 09.02.2021 року, яке надійшло з Офісу Президента України, листом Офісу Генерального прокурора від 05.03.2021 року №25/3-343вих-21 повідомлено, що відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, облік осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та які підозрюються у їх вчиненні, в iнформацiйнiй системі здійснюється з моменту вручення їм письмового повідомлення про підозру.

За результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 03.03.2021 кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім як у кримінальному провадженні №000089, не встановлені.

Також інформовано, що ураховуючи особливості здійснення пошуку в iнформацiйнiй системі Єдиний реєстр досудових розслідувань встановити кримінальні провадження стосовно ОСОБА_1 за сукупністю персональних даних, вказаних у запиті позивача, як особи щодо якої здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, станом на 03.03.2021 не видалося можливим.

Також позивача повідомлено, що технічна реалізація пошукового функціоналу Єдиного реєстру досудових розслідувань дозволяє здійснювати вiдбiр даних в межах тієї інформації, що внесена Реєстратором до Реєстру та яка є актуальною на момент формування запиту.

Відповідальність за своєчасність, повноту та об`єктивність внесення що інформації до Реєстру, відповідно до вимог розділу VII Положення, покладається на реєстраторів.

09 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України із скаргою, в якій просив Офіс Президента України перевірити Офіс Генерального прокурора, та отримати інформацію з ЄРДР.

18.03.2021 року за №25/3-428вих-21 Офісом Генерального прокурора надано відповідь, в якій зазначено, що звернення від 09.03.2021 року, яке надійшло з Офісу Президента України, щодо неотримання відповіді на попереднє звернення від 09.02.2021 про надання інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно процесуального статусу позивача у кримінальних провадженнях, розглянуто. Повідомлено, що звернення ОСОБА_1 від 09.02.2021 Офісом Генерального прокурора розглянуто та 05.03.2021 за № 25/3-343вих-21 на адресу, вказану у запиті, скеровано відповідну інформацію.

За результатом розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.03.2021 року, Офісом Генерального прокурора надано відповідь від 15.04.2021 року №25/3-598вих-21 в якій зазначено, що відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора вiд 30.06.2020 № 298, облік осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та які підозрюються у їх вчиненні, в iнформацiйнiй системі здійснюється з моменту вручення їм письмового повідомлення про підозру.

За результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом 14.04.2021 кримінальні провадження, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім як у кримінальному провадженні №0000682, не встановлені.

Також інформовано, що ураховуючи особливості здійснення пошуку в iнформацiйнiй системі Єдиний реєстр досудових розслідувань встановити кримінальні провадження стосовно ОСОБА_1 за сукупністю персональних даних, вказаних у запитi позивача, як особи щодо якої здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, станом на 14.04.2021 не видалося можливим.

Принагідно повідомлено, що технічна реалізація пошукового функціоналу Єдиного реєстру досудових розслідувань дозволяє здійснювати відбір даних в межах тієї iнформації, що внесена Реєстратором до Реєстру та яка є актуальною на момент формування запиту.

Вiдповiдальність за своєчасність, повноту та об`єктивність внесення інформації до Реєстру, відповідно до вимог розділу VII Положення, покладається на реєстраторів.

Одночасно повідомлено, що у відповіді Офісу Генерального прокурора вiд 05.03.2021 № 25/3-343вих-21 допущено описку у номері кримінального провадження, а саме, у третьому абзаці тексту зазначено № 0000089 замість № 0000682.

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини із скаргою, в якій просив прийняти до розгляду скаргу та надати інформацію з ЄРДР.

На звернення ОСОБА_1 від 21.04.2021 року, яке надійшло з Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, Офіс Генерального прокурора надав відповідь від 14.07.2021 року за №3-1191вих-21 згідно якої повідомлено, що відповідно до Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, облік осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та якi підозрюються у їх вчиненні, в інформаційній системі здійснюється з моменту вручення їм письмового повідомлення про підозру.

За результатами опрацювання масиву даних Реєстру станом на 13.07.2021 кримінальнi провадження, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім як у кримінальному провадженні № 0000682, не встановлені.

Також інформовано, що ураховуючи особливості здійснення пошуку в інформаційній системі Єдиний реєстр досудових розслідувань, встановити кримінальні провадження стосовно ОСОБА_1 за сукупністю персональних даних, вказаних у запиті позивача, як особи щодо якої здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженнi, станом на 13.07.2021 не видалося можливим.

Принагідно повідомлено, що технiчна реалізація пошукового функціоналу Єдиного реєстру досудових розслідувань дозволяє здiйснювати вiдбiр даних в межах тієї інформації, що внесена Реєстратором до Реєстру та яка є актуальною на момент формування запиту.

Відповідальність за своєчасність, повноту та об`єктивність внесення інформації до Реєстру, відповідно до вимог розділу VII Положення, покладається на реєстраторів.

Позивач вважаючи, що його право на отримання інформації порушено, оскільки він не отримав достовірної і точної інформації щодо себе, звернувся до суду з даною позовною заявою.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, аналізуючи зміст звернень позивача та відповідей на його запити, зазначивши, що Офіс Генерального прокурора, як державний орган і суб`єкт владних повноважень є розпорядником запитуваної позивачем інформації, виходив з того, що запитувана інформація позивачем, що відповідає критеріям інформації, яка може бути одержана особою у відповідь на її запита до розпорядника такої інформації, не надана йому в повному обсязі, а саме: відповідач на численні запити позивача все одно не повідомив йому відомості з ЄРДР щодо кримінальних проваджень, у яких фігурує прізвище позивача, а надав лише відомості про одне кримінальне провадження, за яким позивач є обвинуваченим, при цьому, без посилання на наявність підстав, передбачених ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Офісу Генерального прокурора з ненадання достовірної та повної інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться прізвище позивача; та зобов`язання Офіс Генерального прокурора надати достовірну та повну інформацію з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно кримінальних проваджень, в яких значиться прізвище позивача.

При цьому, зазначивши, що позивач не довів суду самого факту заподіяння йому моральної шкоди, не надав суду належних доказів на підтвердження причинного зв`язку між оскаржуваними діями та бездіяльністю відповідача та завданням йому моральної шкоди, не обґрунтував, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди 50 000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди, а тому в цій вимозі позивачу слід відмовити.

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків суду першої інстанції в означеній вище частині та доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення суду першої інстанції лише у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, у задоволенні яких йому було відмовлено.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (надалі ЦК) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, що в свою чергу також відповідає роз`ясненням, що містяться у п. 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі Постанова ).

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів також вважає за доцільне вказати, що пунктами 4,5 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На необхідність надавати судами оцінки вказаним вище фактам та обставинам при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди вказано також й Верховним Судом зокрема у постанові від 30 січня 2018 року в справі №804/2252/14.

Отже, необхідно обґрунтування позивачем наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачем, відповідно до яких заподіяно шкоду.

Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Водночас, згідно з п.9 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, у якій зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п.54).

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3 ст.19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Страждання - це відчуття фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Аналізуючи наведені вище положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, а також правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17, - колегія суддів наголошує скаржнику, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди.

У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Колегією суддів з`ясовано, що обґрунтовуючи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. позивач зазначав, що відповідачем було порушено його право на отримання інформації щодо себе впродовж тривалого часу, що в свою чергу змушувало витрачати час на повторні звернення із запитами щодо отримання необхідної позивачу інформації щодо себе, держателем якої є Офіс Генерального Прокурора та скарги, та завдавало цим моральних страждань позивачу, тощо.

Апеляційний суд вважає за доцільне зазначити, що в силу приписів ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст.ст.73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Так, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, § 62, рішення від 12.07.2007).

Матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, понесених позивачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довів і суд першої інстанції не встановив, що негативні емоції позивача досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між душевними та психологічними стражданнями і протиправною бездіяльністю (діями) відповідача щодо прийняття відповідного рішення, на що також звертав увагу суд першої інстанції у своєму рішенні. Таких доказів та доводів не містить й апеляційна скарга. До того ж, позивачем не обґрунтував, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди 50000,00грн.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Враховуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на те, що судова колегія не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні також підстави для стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі №420/16671/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.