Справа № 157/1196/21
Суддя: Антонюк О. В.
Дата ухвалення: 2022-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 157/1196/21
Провадження №2-а/157/10/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року місто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Вавдіюк Т.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Колєснік Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 2 батальйону 1 роти відділу організації несення служби в м. Ковель УПП у Волинській області Рибака Юрія Миколайовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 4636284 від 14 серпня 2021 року, провадження у справі про адміністративне правопорушеня закрити та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначає, що інспектором 2 батальйону 1 роти відділу організації несення служби в м. Ковель УПП у Волинській області Рибаком Ю.М. 14 серпня 2021 року на 400 км автомобільної дороги «М-07» сполученням «Київ - Ковель - Ягодин» було зупинено транспортний засіб марки «DAF», моделі «FT XF 95.430», н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом марки «Ovibos», н.з. НОМЕР_2 , належні ОСОБА_2 . Як на підставу зупинки поліцейський послався на факт нібито наїзду автомобіля на дорожній бордюр. Він одразу ж заявив клопотання про надання йому доказів такого правопорушення, оскільки жодних неправомірних дій не вчиняв, після чого відповідач відійшов від автомобіля та, повернувшись, жодних доказів не надав для ознайомлення. Натомість поліцейський повідомив, що ним вчинено інше правопорушення, яке полягає у наявності на лобовому склі тріщини. З зазначеного моменту він ( ОСОБА_1 ) розпочав ведення відеофіксації дій відповідача Рибака Ю.М. на власний мобільний телефон. Під час цих подій, крім нього, також був присутній його рідний брат - ОСОБА_4 . Надалі відповідач почав вимагати пред`явлення йому посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, але він відмовився ці документи пред`явити, мотивуючи відмову незаконністю дій поліцейського, які полягали в здійсненні безпідставної зупинки транспортного засобу. В подальшому поліцейський повідомив, що ним також виявлено інше порушення - відсутність бризковика. Він та ОСОБА_4 після виходу з автомобіля таку обставину заперечили, оскільки позаду автомобіля та напівпричепа були наявні усі захисні бризковики, передбачені конструкцією автомобіля, що зафіксовано й долученим відеозаписом. Незважаючи на такі заперечення, відповідач розпочав розгляд справи про адміністративне правопорушення, зачитав права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, закріплені у ст. 63 Конституції України та ст. 268 КпАП України, і повідомив, що провадження здійснюється за звинуваченням у вчиненні адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 121 та ч. 1 ст. 126 КпАП України. Після цього він заявив, що має намір надати письмове клопотання та попросив поліцейського надати йому для цього аркуш паперу. Вказане клопотання відповідач відхилив, не забезпечивши його можливістю викласти свої письмові пояснення та порушивши тим самим його права, передбачені ст. 268 КпАП України. Надалі поліцейський Рибак Ю.М. склав оскаржувану постанову, оголосив частково її зміст, надав для підпису ОСОБА_1 та вручив останньому її копію. Зауваження щодо ненадання можливості викласти письмові пояснення поліцейський проігнорував, вказавши, що таку можливість надав, однак такі твердження останнього не відповідають дійсності. За результатом ознайомлення з оскаржуваною постановою стало відомо, що відповідач Рибак Ю.М. , розглянувши справу фактично за його відсутності, здійснив провадження лише за ч. 1 ст. 121 КпАП України, хоча розпочинав таке ще й за ч. 1 ст. 126 КпАП України, повідомляючи про їх об`єднання згідно із ст. 36 КпАП України. Окрім того, у цій постанові поліцейський жодним чином не згадав про інкриміноване ним до цього правопорушення, яке полягало у наявності тріщини на лобовому склі автомобіля, та саме яке, за твердженнями останнього, стало причиною зупинки транспортного засобу під його керуванням. Такі дії поліцейського безумовно вказують на свавільне недотримання встановленої законом процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, відсутність будь-яких доказів самої події правопорушення. У постанові зазначено про наявність відео з камери 4158, але про нього йому нічого невідомо та таке відео йому не пред`являлось для ознайомлення. В оскаржуваній постанові поліцейський взагалі не зазначив відомостей про прилад, за допомогою якого нібито фіксував вчинення правопорушення та розгляд самої справи. З огляду на те, що він ставить під сумнів належність, достовірність і допустимість такого доказу, суду мають бути надані відповідачами на спростування його заперечень належним чином оформлені відеозаписи подій разом із копіями інструкції з експлуатації відповідного приладу, що використовувався поліцейським, журналу обліку відеореєстраторів та носіїв інформації з відомостями про факт видачі відеореєстратора й повернення, та факт копіювання відповідних відеозаписів, свідоцтва про відповідність приладу усім передбаченим законодавством України нормативам. У разі ненадання зазначених доказів неможливо однозначно стверджувати про безсумнівність такого доказу як відео з камери 4158, про яке вказано у постанові поліцейського. Оскаржувана постанова не містить жодного посилання на докази події, про яку в ній йдеться, але, як видно з долучених відеозаписів, такі докази існують. Оскільки ж обставини, викладені в оскаржуваній постанові ним не визнавались та не визнаються і досі, й безумовно заперечуються, адже жодного з вказаних відповідачем правопорушень він не вчиняв, тому вважає, що у поліцейського Рибака Ю.М. взагалі відсутні будь-які докази протилежного. Отже, відповідач Рибак Ю.М. неналежним чином виконав свій обов`язок щодо збирання доказів, закріплений у ч. 2 ст. 251 КпАП України, а це, в свою чергу, свідчить про недоведеність обставин, викладених у постанові і, відповідно, недоведеність складу й події адміністративного правопорушення, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП України. Вважає оскаржувану постанову протиправною, такою, що містить неправдиву інформацію, яка непідтверджена жодним належним доказом і не відповідає дійсності, а також складеною з очевидними, грубими порушеннями чинного законодавства України. Відповідач Рибак Ю.М. порушив норми ст. 278 КпАП України, оскільки не вирішив заявлені ним клопотання. У відповідачів відсутні будь-які докази скоєння ним вказаного в оскаржуваній постанові правопорушення, а наявне у ній посилання як на джерело фактичних даних на відеозапис з камери 4158 не заслуговує на увагу в силу відсутності точних відомостей про прилад, за допомогою якого такий відеозапис створено. Безперервний відеозапис з портативних реєстраторів відповідача за 14 серпня 2021 року з 17 год. 58 хв. орієнтовно по 18 год. 08 хв. міг би бути беззаперечним, належним й допустимим доказом у справі за умови достовірного встановлення приладу, яким такий відеозапис здійснювався, а також дослідження документації, що такого приладу стосується, і такі положення узгоджуються із висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 524/5536/17 (провадження № К/9901/1403/17), від 17 липня 2019 року у справі № 295/3099/17 та від 13 лютого 2020 року у справі № 524/9716/16-а, відповідно до яких колегія суддів Касаційного адміністративного суду вказує, що суди попередніх інстанцій правильно зазначили про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, оскільки відеозапис, поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тимг що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис. У постанові про технічний прилад нічого не вказано взагалі, що безумовно є порушенням ст. 283 КпАП України, а це за висновками Верховного Суду (актуальна судова практика) свідчить про неналежний розгляд справи, порушення вимог законодавства при фіксації правопорушення (якщо таке взагалі було) та самого процесу розгляду справи. Без доведення у встановленому законом порядку факту вчинення ним порушень (наїзду на бордюр, наявності тріщини на лобовому склі), у відповідача не було жодної правової підстави вимагати пред`явлення документів, наведених у п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху, аналогічно не було підстав у відповідача Рибака Ю.М. виносити оскаржувану постанову, оскільки правопорушення за ч. 1 ст. 121 КУпАП з самого початку зупинки автомобіля ОСОБА_1 в провину не ставилось, поліцейський жодним чином не міг до зупинки автомобіля спостерігати правий бік транспортного засобу та напівпричепа, а відтак і стверджувати про відсутність там бризковика, за що в кінці і було складено оскаржувану постанову. Окрім того, відповідач має надати докази того, що конструкцією автомобіля марки «DAF» моделі «FT XF 95.430» та напівпричепа марки «Ovibos» передбачено обов`язкову наявність бризковиків на усіх колесах, в тому числі і на проміжних, оскільки таке в жодному нормативному акті не закріплено, твердження про зворотне є вочевидь неправдивим, а тому оспорюється стороною позивача. В той же час бризковики були наявні на усіх задніх колесах як автомобіля, так і напівпричепа, на підтвердження чого до позовної заяви долучено відповідний відеозапис подій, а при необхідності буде надано для дослідження і сам оригінал із пристроєм, за допомогою якого цей відеозапис створено. Ним було понесено витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 2500 грн., що підтверджується, зокрема, договором № 147 про надання правової допомоги від 18 серпня 2021 року, укладеним з адвокатом, за змістом якого сторони узгодили умови надання правової допомоги й порядок визначення розміру гонорару адвоката (Розділ 3 договору); актом № 1 про надання правової допомоги від 20 серпня 2021 року, відповідно до якого йому було надано правову допомогу на загальну суму 2500 грн., що полягала в ознайомленні з матеріалами справи, аналізі нормативно-правової бази, що регулює спірні відносини, і судової практики, формування правової позиції по справі, складення, погодження з клієнтом і направлення до суду позовної заяви, а також копією прибуткового касового ордера № 51 від 20 серпня 2021 року та оригіналом квитанції до нього, згідно з якими адвокатом Колєсніком Б.В. прийнято від нього на підставі договору № 147 від 18 серпня 2021 року та акта № 1 від 20 серпня 2021 року грошові кошти у сумі 2500 гривень.

Ухвалою судді від 31 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження.

У відзиві на позов представник відповідача Гапонюк І.М. просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що позивача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності. В обґрунтування заперечень зазначає, що підставою для винесення інспектором поліції Рибаком Ю.М. постанови стало допущення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КпАП України, останній 14 серпня 2021 року о 17 год. 58 хв. керував транспортним засобом «DAF FT XF 95.430» з номерним знаком « НОМЕР_1 » з напівпричіпом «Ovibos», н.з. НОМЕР_2 , у якому був відсутній передбачений конструкцією грязезахисний фартух, чим порушив п.п. 31.4.7 «е» Правил дорожнього руху. Водія транспортного засобу було зупинено на підставі ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», підійшовши до водія, поліцейський Рибак Ю.М. належним чином представився, пояснив суть порушення, причину та підставу зупинки, та попросив для перевірки пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 Правил дорожнього руху на підставі ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 2.4 а) цих Правил. Встановивши особу водія та факт зазначеного порушення поліцейський Рибак Ю.М. з урахуванням ст. ст. 222, 272, 251, 252, 280 КпАП України прийняв рішення про розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за порушення ч. 1 ст. 121 КпАП України. Під час розгляду справи позивачу було роз`яснено права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268, положення ст. ст. 307, 308 КпАП України, додатково витяги цих статей надруковані на зворотному боці постанови, яка оскаржується. Розмір штрафу визначено у відповідності до санкції ч. 1 ст. 121 КпАП України. Згідно із ст. 285 КпАП України позивача було ознайомлено зі змістом постанови. Фактичними даними, що підтверджували факт вчинення адміністративного правопорушення, є відеозаписи з нагрудного відеореєстратора поліцейського. Оскаржувана постанова відповідає вимогам ст. 283 КпАП України, у ній містяться точні дані стосовно дати розгляду адміністративної справи.

У відповіді на відзив представник позивача - адвокат Колєснік Б.В. зазначає, що доводи відповідача про необхідність надання позивачем доказів неправомірності дій поліцейського прямо суперечать вимогам ст. 251 КпАП України та ст. 77 КАС України, згідно з якими саме відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний збирати докази вчинення позивачем інкримінованого останньому адміністративного правопорушення, поліцейський був забезпечений державою всіма необхідними для цього засобами (зокрема відео- та аудіозаписувальними пристроями відповідно до вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС від 18.12.2018 № 1026). Стороною відповідача повністю залишено поза увагою той факт, що позивач надав до суду наявні у нього докази (зокрема, відеозаписи), а відтак твердження про ненадання доказів є вочевидь неправдивим. У постанові поліцейський не зазначив жодного доказу вчинення адміністративного правопорушення, як і не навів у ній відомостей про технічний засіб відеофіксації, які б дозволяла його ідентифікувати (відсутні марка, модель). Хоча й така фіксація частково мала місце, утім вона не дозволяє ідентифікувати відповідний пристрій при тому, що сторона позивача ставить під обґрунтований сумнів долучені відповідачем відеозаписи. Оскаржувана постанова ґрунтується виключно на твердженнях працівника поліції, викладених в самій постанові, які відповідно до п. 7 Розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом MВC України від 07 листопада 2015 року № 1395, не можуть вважатись допустимими й достовірними доказами, оскільки в неупередженості поліцейських є сумніви, на що звертає увагу і Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 536/1703/17, вказуючи: «колегія суддів звертає увагу на те, що суди обґрунтовано не взяли до уваги показання працівника поліції ОСОБА 2, надані під час розгляду справи в суді першої інстанції в якості свідка, зважаючи на те, що він є заінтересованою особою при розгляді цієї справи, а тому вказане ставить під сумнів дотримання вимог щодо об`єктивності з`ясування обставин». Більш того, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. Правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 127/163/17-а, від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17. До того ж відповідачем також було грубо порушено вимоги п. 10 Розділу III Інструкції № 1395, відповідно до якого поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Позивач категорично заперечував факт вчинення ним інкримінованих правопорушень, однак відповідач не надав цьому жодної оцінки, не пред`явив допустимих доказів скоєння інкримінованого діяння. В порушення вимог ст. 283 КпАп України в оскаржуваній постанові відсутня інформація про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (принаймні марка, модель та інвентарний номер), внаслідок чого неможливо достовірно стверджувати про отримання відеозапису у встановленому законодавством порядку. Відповідачами не спростовано факту здійснення безпричинної зупинки автомобіля під керуванням позивача. З долучених до відзиву відеозаписів вбачається, що останні узгоджуються із долученими стороною позивача відеозаписами, й ними зафіксовано першочергову причину звернення поліцейського до ОСОБА_1 - ушкодження лобового скла (хоча поза фіксацією залишилась ще одна причина - наїзд на бордюр, про яку було вказано у позовній заяві, однак про неї поліцейський більше не згадував). Відеофонограма з найменуванням «.MOV» Є явно неповноцінною, відомості у ній обрізані, неможливо взагалі пов`язати її зі справою, оскільки на даному відеозаписі не зафіксовано номерні знаки транспортного засобу, його точне розміщення та відповідність транспортному засобу ОСОБА_1 . Отже, відповідачами не спростовано викладені у позовній заяві обставини, а також не надано до суду належних і допустимих доказів правопорушення і дотримання поліцейським порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, так як приєднані до відзиву відеофайли не можуть враховуватись у цій справі з огляду на не зазначення про джерело їх походження в оскаржуваній постанові із посиланням на прилад технічної фіксації, за допомогою якого такі записи отримано. Окрім того, як оригінал, так і копія електронного документа обов`язково мають бути засвідченні електронним цифровим підписом, і при цьому, учасник справи має обов`язково зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Однак, стороною відповідача взагалі не вказано про наявність у нього або третіх осіб оригіналів таких електронних доказів, їх взагалі не засвідчено електронним цифровим підписом, що в цілому свідчить про їх невідповідність вимогам ч. 2 ст. 99 КАС України, а відтак вказує на їх сумнівне походження та, відповідно, недопустимість і неналежність.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Колєснік Б.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнти.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомленні про час, дату та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, спеціаліста, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке.

Суд встановив, що постановою інспектора 2 батальйону 1 роти відділу організації несення служби в м. Ковель УПП у Волинській області Рибака Ю.М. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО №4636284 від 14 серпня 2021 року, позивача ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КпАП України, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 14 серпня 2021 року о 17 год. 58 хв. 41 сек. на автодорозі М 07 Київ-Ковель-Ягодин км 400м керував транспортним засобом марки «Daf», моделі «FT XF 95.430», н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом марки «Ovibos», н.з. НОМЕР_2 , у якого був відсутній передбачений конструкцією грязозахисний фартух, чим порушив вимоги п. 31.4.7. «е» Правил дорожнього руху, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КпАП України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно із ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 10 КпАП України передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до п. 11 ч. 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно із ст. 31 цього Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно частинами 1, 2 ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена, зокрема, частиною 1 статті 121 КпАП України. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як передбачено ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом статті 252 КпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно із ч. 1 ст. 121 КпАП України керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно із ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 31.4.7. «е» Правил дорожнього руху, порушення якого ставиться у вину позивачу, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам, зокрема, відсутній передбачений конструкцією бампер або задній захисний пристрій, грязезахисні фартухи і бризковики.

У відповідності до ч. 2 ст. 70 КАС України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

У судовому засіданні спеціаліст ОСОБА_5 , пояснив, що працює у випробувальній лабораторії ПП «АЄС СТАНДАРТ» і до його повноважень належить обстеження транспортних засобів на предмет технічного стану, та для того щоб визначити, чи передбачені конструкцією причепа, якими керував позивач, грязезахисні фартухи, бризковики, необхідно дослідити технічний паспорт на причеп, без цього документа неможливо зробити висновок щодо необхідності цих елементів.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень не надали суду достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові, та правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідачами не доведено, що у зазначеному випадку конструкцією транспортного засобу, яким керував позивач, передбачена необхідність грязезахисних фартухів, бризковиків, ними не надано суду ні документів на автомобіль, причіп, їх технічні характеристики, заводські установки, ні акти огляду технічного стану транспортних засобів.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Сама по собі постанова у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності доказів на підтвердження викладених у ній обставин, не може свідчити про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/73700340).

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 8 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а зазначив про те, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Окрім того, згідно 3 ч. 9 ст. 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Представник відповідача не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що поданий ним суду відзив з доданим до нього відеозаписом на DVD-диску був надісланий позивачу та його представнику.

Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржувану постанову належить скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частинами 3 та 4 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 ст. 139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Положеннями ч. 9 ст. 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження судових витрат, які позивач поніс за надання правничої допомоги адвокатом Колєсніком Б.В., останнім надані: договір № 147 про надання правової допомоги від 18 серпня 2021 року, що укладений між позивачем та адвокатом Колєсніком Б.В., акт № 1 про надання правової допомоги, згідно з яким останнім було надано правничу допомогу, що полягала в ознайомленні з матеріалами справи, аналізі нормативно-правової бази, що регулює спірні відносини, судової практики та формування правової позиції по справі, а також у складенні і направленні до суду позовної заяви, та вартість її склала 2500 грн. , а також надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 51 від 20 серпня 2021 року, у відповідності до якої ОСОБА_1 зазначену суму коштів сплатив адвокату Колєсніку Б.В.

Враховуючи обсяг наданої адвокатом Колєсніком Б.В. правничої допомоги, зміст підготовленої ним позовної заяви, її обсяг та кількість часу, необхідного для підготовки, критерії реальності адвокатських витрат та розумності, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати за надання правничої допомоги адвокатом Колєсніком Б.В. належить стягнути з відповідача як суб`єкта владних повноважень у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки вимоги позивача задоволені повністю, тому належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 496 грн. 20 коп.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судові витрати у розмірі 2996 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 77, 159, 242-246, 286 КАС України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до інспектора 2 батальйону 1 роти відділу організації несення служби в м. Ковель УПП у Волинській області Рибака Юрія Миколайовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - задовольнити повністю.

Постанову серії ЕАО № 4636284 від 14 серпня 2021 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 121 КпАП України у виді штрафу у розмірі 340 гривень скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: вул. Федора Ернста, 3, Солом`янський район, м. Київ, ЄДРПОУ - 40108646) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 2996 (дві тисячі дев`ятсот дев`яності шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення виготовлено 5 травня 2022 року.

Головуючий:О. В. Антонюк