Справа № 160/12075/21
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/12075/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)"

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року

у справі №160/12075/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)"

про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

19 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" в якому просив стягнути з Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2020 року по день фактичного розрахунку при звільненні, а саме до 27.05.2021 року у сумі 155678 гривен 16 копійок.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 160/12075/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" про стягнення середнього заробітку - задоволено частково.

Стягнуто з Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18141,83 гривень (вісімнадцять тисяч сто сорок одна грн. 83 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Державною установою "Ігренський виправний центр (№133)" подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанов Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 160/12075/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що положення трудового законодавства, у тому числі статей 116-117 Кодексу законів про працю України, не розповсюджуються на правовідносини, які виникли з приводу проходження та звільнення з військової служби.

Перевіривши законність та обґрунтованість суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, в період з 06.10.2005 по 20.10.2020 позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до витягу з наказу Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» від 20.10.2020 № 110/ОС-20 підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника установи з інтендантського та комунального-побутового забезпечення-начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» звільнено з 20.10.2020 у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Судом також встановлено, що Державною установою «Ігренський виправний центр (№ 133)» 26.10.2020 видано позивачу довідку №1 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, згідно якої загальна сума грошової компенсації, яка належить до виплати, становить 18 141,83 грн., однак сама компенсація не виплачена.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року по справі № 160/17618/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Ігренський виправний центр (№ 133)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)», що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 18 141,83 грн.

Стягнуто з Державної установи «Ігренський виправний центр (№133)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 18 141,83 грн. (вісімнадцять тисяч сто сорок одна гривня 83 копійок).

Рішення по справі № 160/17618/20 набрало законної сили 22.06.2021 року.

Згідно виписки по картці/рахунку, виданого Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на ім`я ОСОБА_1 , 27.05.2021 року на його рахунок переведено 17780,35 грн. у якості компенсації за речове майно відповідно до довідки від 20.10.2021 року № 1. Спору між сторонами щодо суми компенсації між сторонами не існує.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено повний розрахунок при звільненні, а саме, не виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 18141,83 в день звільнення - 20.10.2020 року, позивач відповідно до норм ст. 117 Кодексу законів про працю України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2020 року по день фактичного розрахунку при звільненні, а саме, до 27.05.2021 року у сумі 155678 гривен 16 копійок.

Дослідивши обставини по справі колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступе.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі № 808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі № 823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі № №440/4332/18.

Скаржник наполягає на тому, що нормами трудового законодавства не регулюються правовідносини з приводу проходження та звільнення з військової служби.

Колегія суддів вважає такий довід неспроможним, оскільки згідно Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 р. №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2021 р. у справі №580/278/19 (К/9901/8019/20).

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а тому посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо не поширення на військовослужбовців, положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України є безпідставними.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де ВП зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до матеріалів справи, період затримки розрахунку при звільненні позивача розраховується з 21.10.2020 по 27.05.2021 та складає 218 календарних днів.

З наявної в матеріалах справи Довідки про доходи від 29.12.2020 року №133/4-1723, грошове забезпечення позивача в жовтні 2020 року складало - 15295,21 грн., в вересні 2020 року - 20410,79 грн., а середньоденне грошове забезпечення складає - 714,12 грн.

У зв`язку із затримкою у виплаті грошового забезпечення за період з 21.10.2020 року по 27.05.2021 року, підлягає стягненню сума 155678 гривен 16 копійок (714,12 х 218 днів затримки= 155678,16).

З метою врахування правової позиції Верховного Суду у справі №480/3105/19 щодо застосування принципу пропорційності при визначені суми компенсації відносно розміру виплачених частково сум при звільненні та тих, які належали до виплати, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 18 141,83 грн., яка співмірна сумі не виплаченій позивачу при звільненні.

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, виконання судового рішення, за яким відповідачем нараховане та сплачено на користь позивача компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 18 141,83 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.

З наведених підстав суд приходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу є розмір, визначений судом першої інстанції.

Стосовно посилання скаржника на те, що стаття 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, а також на те, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП є безпідставним, суд зазначає, що такі доводи розглянуті судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені із посиланням на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, а апелянтом не приведено будь-яких правових обґрунтувань у спростування таких висновків.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Ігренський виправний центр (№133)" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 160/12075/21 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 160/12075/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки передбачені ст. ст. 328 , 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко