Справа № 813/301/17
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/301/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, в складі головуючий суддя Гавдик З.В., суддів Грень Н.М., Карп`як О.О., секретар судового засідання Раєнко О.В., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/301/17 за

позовом ОСОБА_1 , - не прибув
до Апеляційного суду Львівської області, представник - не прибув Державної судової адміністрації України, представник - не прибув Державної казначейської служби України, представник - не прибув
про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії, визнання неправомірною бездіяльність

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Державної казначейської служби України, в якому із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.06.2017 року просив:

- визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Львівської області у листі від 14.12.2016 року за № 07.24/117/2016 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов`язати Апеляційний суд Львівської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді без сплати податку;

- визнати неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року за №1515-VІІІ «Про звільнення суддів», у зв`язку з поданням заяви про відставку позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області.

30.11.2016 року позивач звернувся до Апеляційного суду Львівської області із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги у відповідному розмірі.

21.12.2016 року позивач отримав відповідь Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2016 року за №07.24/117/2016, про відмову позивачу у виплаті відповідної вихідної допомоги.

З позицією Апеляційного суду Львівської області, про те, що на суддів, звільнених з посад постановами Верховної Ради України прийнятими до 30.09.2016 року, не поширюються норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року за №1402-VІІІ, а тому підстави для виплати вихідної допомоги суддям у зв`язку з відставкою відсутні, позивач не погодився, відповідно звернувся з позовом до адміністративного суду.

Відповідач Державна судова адміністрація України, проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, що станом на час прийняття рішення про звільнення позивача діяв Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року за №2453-VI, стаття 136, яка передбачала виплату вихідної допомоги. Однак, зазначена стаття виключена Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" і рішення щодо неконституційності зазначеного закону Конституційним Судом не приймалось. Відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремим рядком у додатку №8 до Закону України про державний бюджет України на відповідний фінансовий рік. Таким чином, ДСА України не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги.

Відповідач Апеляційний суд Львівської області, проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що у нього були відсутні правові підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з посади судді, оскільки на час прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 року за №4697-б «Про звільнення суддів», якою позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області, був чинний (до 30.09.2016 року) Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року за №2453-VI, у якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги.

Позивач та представники відповідачів в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що 20.01.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, 27.03.2017 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, 03.07.2017 року провадження у даній справі зупинялось та 21.09.2020 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 07.10.2020 року провадження у даній справі зупинено та 13.04.2022 року провадження у справі поновлено.

Судом встановлені наступні обставини:

08.09.2016 року Постановою Верховної Ради України за №1515-VІІІ «Про звільнення суддів», у зв`язку з поданням заяви про відставку, позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області.

30.11.2016 року позивач звернувся до Апеляційного суду Львівської області із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги у відповідному розмірі.

21.12.2016 року позивач отримав відповідь Апеляційного суду Львівської області від 14.12.2016 року за №07.24/117/2016, про відмову позивачу у виплаті відповідної вихідної допомоги.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає протиправною відмову нарахування та виплату вихідної допомоги у відповідному розмірі.

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірної відмови з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року за №2453-VI, в редакції чинній на час, виходу судді у відставку не містив норми, у відповідності до якої повинна виплачуватись вихідна допомога.

Згідно із ст. 136 цього ж Закону, виключена Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII, який на момент виходу у відставку позивача був чинний, у встановленому законодавством порядку не визнаний неконституційним, а тому підлягає до застосування.

Суд зазначає, що у різних редакціях Закон України «Про судоустрій і статус суддів» містились норми, які передбачали виплату вихідної допомоги судді при виході його у відставку, окрім згаданої редакції.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 19.11.2013 року за №10-рп/2013, справа №1-1/2013, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», вихідна допомога за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Відповідно, на момент прийняття рішення про звільнення позивача з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку не було визначено суб`єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов`язку щодо нарахування йому вихідної допомоги.

Таким чином, на день припинення повноважень позивача як судді, частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI була виключена, а інші законодавчі акти виплати вихідної допомоги не передбачали.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року за №2453-VI встановлено, що видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Статтею 146 цього ж Закону передбачено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Тобто, будь-яка виплата, у тому числі і виплата вихідної допомоги, здійснюється відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів, а не Державною судовою адміністрацією України.

З огляду на викладене, оскільки у Апеляційного суду Львівської області не було підстав для виплати такої допомоги позивачу, відповідно не було підстав і для фінансування цього суду на здійснення виплат суми вихідної допомоги судді при звільненні з посади у відставку.

Вказана позиція суду по суті узгоджується із позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі №826/3711/16, відповідно суд по даній справі згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує таку.

Також суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом враховуються заперечення відповідачів.

Відповідно позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 262-263, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії, визнання неправомірною бездіяльність, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 06.05.2022 року.

Головуючий суддя Гавдик З.В.

Суддя Грень Н.М.

Суддя Карп`як О.О.