Справа № 140/11025/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Мачульський В.В.

05 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/11025/21 пров. № А/857/3751/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі № 140/11025/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

05.10.2021р. позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Держпраці у Волинській області, в якому просив суд:

-визнати протиправними дії, щодо нарахуванння та виплати невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення в сумі 10 026,54 грн. та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 10 026,54 грн., які передбачені ст.ст. 54, 57 Закону України «Про державну службу»

-стягнути невиплачену грошову допомогу на оздоровлення в сумі 10 026,54 грн. та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 10 026,54 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.01.2022р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.01.2022р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на державній службі на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Волинській області з 21.03.2017р. 05.05.2021р.

12.04.2021р. позивач звернувся із заявою до Управління Держпраці у Волинській області про надання додаткової оплачуваної відпустки, тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій з 19.04.2021р., відповідно до ч.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічного змісту ОСОБА_1 звернувся з заявами від 12.04.2021р. до відповідача про надання грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної оплачуваної відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відповідно до ст.ст. 54, 57 Закону України «Про державну службу» .

Наказом Управління Держпраці у Волинській області від 12.04.2021р. №36-в позивачу надано додаткову відпустку, як учаснику бойових дій тривалістю - 14 календарних днів з 19.04.2021р. - 04.05.2021р. включно.

19.04.2021р. ОСОБА_1 рекомендованим листом направив на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 05.05.2021р.

Наказом Управління Держпраці у Волинській області від 05.05.2021р. №222-к «Про припинення державної служби», позивача звільнено із займаної посади головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю з 05.05.2021р. відповідно до ст.86 Закону України «Про державну службу», ч.3 ст.38 Кодексу Законів про працю України за власним бажанням.

З платіжного доручення №254 від 05.05.2021р., розрахункового листа, видно, що ОСОБА_1 отримав розрахункові кошти в розмірі - 32680,10 грн. (зарплата за травень 2021 р. 489,51 грн., грошову компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 21.03.2020р. - 05.05.2021р. та 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби 11 255,22 грн., та середню заробітну плату за 3 місяці 29 362,32 грн. з врахуванням податків і зборів) (а.с. 62-63 )

ч.2 ст.19 Конституції України, видно, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення колегія суддів зазначає наступне.

В п.4 ч.1 ст.7 Закону "Про державну службу" передбачено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про походження державної служби (у разі укладення).

Відповідно до ч.1 ст.57 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

ст.2 Закону України «Про відпустки» визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Право на відпустки забезпечується:

- гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

-забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст.24 цього Закону.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про відпустки», щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Державному службовцю гарантоване право на отримання щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 30 календарних днів, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. При цьому, відповідне право державного службовця може бути реалізоване ним шляхом подання відповідної заяви

Однак, колегія суддів зазначає, що безпосередньо підставою для виплати працівникові грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати є наказ роботодавця про надання йому щорічної основної відпустки із виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Як видно з матеріалів справи, 12.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Управління Держпраці у Волинській області із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки, тривалістю 14 календарних днів, як учаснику бойових дій з 19.04.2021р, відповідно до ч.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». (а.с.12)

Однак, щорічна відпустка (частина) у 2021р. за період роботи з 21.03.2020р.-21.03.2021р. позивачу не надавалась.

Тобто, із заявою про надання щорічної основної оплачуваної відпустки ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській області не звертався у встановленому законом порядку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що право на отримання грошової допомоги виникає у держслужбовця у разі надання щорічної відпустки, а не в разі виникнення права на відпустку. Додаткова відпустка як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів за 2021р. яку надав суб`єкт владних повноважень в особі Управління Держпраці у Волинській області за заявою позивача від 12.04.2021р. відповідно до наказу № 36-в від 12.04.2021р. не є щорічною, а є додатковою.

Додаткова відпустка надана ОСОБА_1 згідно ст.16-2 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 77-2 КЗпП України, п.2 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як учаснику бойових дій, статус якого визначений вказаним законом.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що за відсутності відповідного наказу про надання щорічної основної відпустки, підстави вважати дії Управління Держпраці у Волинській області протиправними щодо невиплати грошової допомоги на оздоровлення відсутні та виплати останньому грошової допомоги при наданні щорічної відпустки в порядку ст. 57 Закону України «Про державну службу», оскільки така відпустка не надавалась.

Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань колегія суддів зазначає наступне.

ч.2 ст.54 Закону «Про державну службу» визначено, що державним службовцям передбачено, що державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір визначено Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року №500 (далі - Порядок №500).

Із змісту п.2, п.3 вказаного Порядку №500 видно, що державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви. Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Тобто, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника, яке може бути реалізоване в межах затвердженого фонду оплати праці, або не реалізоване взагалі. Рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів на цю мету. Наявність чи відсутність обставин для надання такої допомоги є оціночним поняттям, а тому подання заяви не є безумовною підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань.

Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не належить до обов`язкових виплат, а її виплата здійснюється на підставі обґрунтованої заяви працівника за рішенням керівника відповідного органу у межах встановленого фонду оплати праць.

Отже, керівник Управління будучи наділеним сукупністю прав та обов`язків, що надають йому можливість на власний розсуд приймати рішення, має дискреційні повноваження, щодо можливого надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань.

Згідно Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді - під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Доводи апелянта, про те, що відносно нього відповідач допустив дискримінацію шляхом ненадання йому матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань колегія суддів не приймає до уваги. Оскільки, із змісту довідки завідувача сектору персоналу Управління Держпраці у Волинській області від 19.10.2021р. видно, що за 5 місяців 2021р. 08 працівникам управління надана вказана допомога, а 09 працівникам відмовлено, що спростовує вказані доводи апелянта. (а.с. 66 ) Тобто, відсутня дискредитація зі сторони Управління до позивача.

Покликання апелянта на практику Верховного суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки стосується іншого предмету спору та підстав позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Управління Держпраці у Волинській області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі № 140/11025/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
У зв`язку з УКАЗОМ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №64/2022 від 24.02.2022р. Про введення воєнного стану в Україні повний текст постанови складено у строк встановлений ч.3 ст.243 КАС України. Однак, надісланий до Єдиного Державного реєстру судових рішень 05.05.2022р.