Справа № 300/2295/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2295/21 пров. № А/857/23050/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Боршовським Т.І. у м. Івано-Франківську, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області про стягнення заробітної плати за період працевлаштування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, в якому просить стягнути з відповідача середню заробітну плату згідно з абзацом 2 частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» на період його працевлаштування з 04.12.20 в розмірі 192 592, 86 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після закінчення його повноважень за виборною посадою сільського голови Пробійнівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області на підставі підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 16.04.2020 № 562 «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад», йому відмовлено в прийнятті на попередню посаду директора Приватного малого підприємства «Оріон», з якого звільнений на підставі пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку з обранням на виборну посаду сільського голови Пробійнівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області та не запропоновано іншої рівноцінної посади, що є підставою для виплати відповідачем середньої заробітної плати на період працевлаштування.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду Івано-Франківської області від 01.12.21 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю встановлених обставин, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що для збереження за колишнім депутатом місцевої ради, але не більше шести місяців, середньої заробітної плати, яку він одержував на виборній посаді, необхідне дотримання трьох умов: 1) перебування у трудових відносинах до обрання на виборну посаду;2)звільнення з попереднього місця роботи у зв`язку з переходом на виборну посаду згідно з п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України; 3) неможливість надання попередньої роботи ( посади ) на тому самому, або, за за згодою депутата, на іншому підприємстві. Вказує, що всі три умови є у нього наявні, але суд першої інстанції проігнорував це, покликаючись на відсутність доказів факту непрацевлаштування позивача. Також вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції практиці Верховного Суду, зокрема, позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 14.11.19 у справі №557/157/16-а.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, що є в матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 з 16.06.1997 працював у Приватному малому підприємстві «Оріон» на посаді директора, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8-9).

04.11.2014 ОСОБА_1 обраний головою Пробійнівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області за підсумками позачергових виборів сільського голови, які відбулися 26.10.2014, що підтверджується копією рішення Пробійнівської сільської ради від 04.11.2014 за № 152 (а.с. 44).

04.11.2014 позивач звільнений з Приватного малого підприємства «Оріон» на підставі пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку з обранням сільським головою Пробійнівської сільської ради.

12.11.2015 ОСОБА_1 знову обраний головою Пробійнівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області за підсумками чергових виборів депутатів сільської ради та сільського голови, що підтверджується копією рішення Пробійнівської сільської ради від 12.11.2015 "Про підсумки виборів, визнання повноважень Пробійнівського сільського голови" (а.с. 41).

03.12.2020 припинено повноваження ОСОБА_1 як сільського голови Пробійнівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області на підставі підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 16.04.2020 № 562 «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад», що підтверджується копією рішення Білоберізької сільської ради об`єднаної територіальної громади Верховинського району Івано-Франківської області ( як правонаступника відповідача ) від 03.12.2020 № 2/8-1/2020 «Про підсумки виборів та визнання повноважень Білоберізького сільського голови Верховинського району Івано-Франківської області та складання присяги сільського голови» (а.с. 39).

30.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до Білоберізької сільської ради із заявою від 19.03.2021, в якій просив забезпечити його відповідним місцем роботи, а у разі неможливості надання відповідної роботи, просив виплатити середню заробітну плату, яку він одержував на виборній посаді протягом періоду працевлаштування строком до шести місяців, як це передбачено частиною другою статті 33 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" (а.с. 10).

Листом № 183/02-24 від 01.04.21 відповідач відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку на період працевлаштування у зв`язку з тим, що позивача зобов`язане працевлаштувати Приватне мале підприємство «Оріон». Також повідомлено, що в Білоберізької сільської ради відсутні кошти на виплату середнього заробітку ОСОБА_1 протягом періоду працевлаштування строком до шести місяців, оскільки в бюджеті на 2021 рік відсутні кошти навіть на оплату праці працівників ради у сумі 3300,00 тис. грн. (а.с. 11).

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо виплати позивачу середньої заробітної плати на період працевлаштування, позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 192592,86 грн., які розраховані з середньоденного заробітку 1578,63 грн. за 122 робочі дні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до обрання на виборну посаду позивач займав виборну посаду, а тому після закінчення його повноважень на виборній посаді у відповідача відсутні зобов`язання працевлаштувати його на попередній посаді або ж на іншій рівноцінній роботі (посаді) у тій же установі, або за його бажанням - в іншій, або ж виплачувати йому середню заробітну плату на період працевлаштування. Крім того, позивачем при зверненні до відповідача не було надано доказів неможливості працевлаштування на попередній посаді. Також суд зазначив, що позивач може скористатися гарантіями права на працю, передбаченими Законом України «Про зайнятість населення».

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що суперечить статті 33 Закону України «Про статус народних депутатів» та не узгоджується з висновками Верховного Суду у аналогічних спорах з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у поза робочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.

За правилами статті 118 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівникам, звільненим від роботи внаслідок обрання їх на виборні посади в державних органах, а також у партійних, профспілкових, комсомольських, кооперативних та інших громадських організаціях, надається після закінчення їх повноважень за виборною посадою попередня робота (посада), а при її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини першої, другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» у разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі. З працівником, якого прийнято на роботу (посаду), що її виконував (займав) депутат місцевої ради, укладається строковий трудовий договір; цей договір розривається у разі повернення депутата місцевої ради на роботу, але не пізніш як через три місяці після припинення повноважень депутата місцевої ради.

Депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

Час, коли колишній депутат тимчасово не працював у зв`язку з неможливістю надання йому попередньої або рівноцінної роботи (посади) безпосередньо після закінчення строку його повноважень, зараховується, але не більше шести місяців, до страхового стажу і стажу роботи (служби) за спеціальністю, за якою депутат працював до обрання у місцеву раду, де він виконував свої обов`язки на постійній основі.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законодавством гарантується право особи на надання, після закінчення її повноважень за виборною посадою, попередньої роботи (посади). В той же час, це право може бути реалізовано за умови наявності посади, або іншої рівноцінної посади. Неможливість надання відповідної роботи (посади) є підставою для збереження за депутатом середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше шести місяців.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у справі №557/157/16-а від 14.11.2019.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач, до обрання його на посаду голови Пробійнівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, працював директором Приватного малого підприємства «Оріон», з якої його звільнено у зв`язку з обранням на виборну посаду, про що 04.11.14 були внесені відповідні відомості до трудової книжки.

Після закінчення строку перебування ОСОБА_1 на виборній посаді Приватне мале підприємство «Оріон» відмовило йому у працевлаштуванні на посаді директора чи іншій рівноцінній посаді з покликанням на відсутність вакансії, що стверджується копією довідки, яка знаходиться в матеріалах справи ( а.с.54 ).

Апеляційний суд вважає, що зазначена обставина свідчить про неможливість надання позивачу відповідної роботи (посади) після його звільнення з виборної посади. Крім того, зважаючи на це, у позивача наявні всі умови для виплати йому середнього заробітку на період працевлаштування, за шість місяців, оскільки з 04.12.20 до вирішення справи в суді першої інстанції пройшло більше шести місяців.

Покликання суду на можливість звернення позивача з позовом про зобов`язання працевлаштування, не спростовує неможливості надання позивачу роботи на час його звільнення з виборної посади. Тим більше, що законом передбачено можливість такого звернення лише протягом 3 місяців після звільнення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 КАС України. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За такого правового врегулювання та обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача про наявність у нього права на отримання середньої заробітної плати, яку він одержував, працюючи на виборній посаді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету на період працевлаштування, але не більше як за шість місяців, внаслідок неможливості надання попередньої роботи (посади), що узгоджується з приписами частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позову.

Згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, позивач за подання позовної заяви, виходячи з ціни позову, сплатив судовий збір 1926 грн та за подання апеляційної скарги - 2889 грн судового збору.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частин першої - четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значенням справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19 та від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката позивачем до позовної заяви додано такі докази: договір про надання правової допомоги адвокатом Синишином Павлом Євгеновичем від 11.05.2021; акт приймання-передачі виконаних робіт від 18.05.2021 на суму 8000 грн; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; квитанцію від 18.05.2021 № 057187 на суму 8000 грн.

Крім цього, до апеляційної скарги позивачем також додано докази понесення витрат на правничу допомогу адвоката, а саме: договір про надання правової допомоги адвокатом Синишином Павлом Євгеновичем від 07.12.2021; акт приймання-передачі виконаних робіт від 10.12.2021 на суму 3000 грн; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; квитанцію від 10.12.2021 № 057196 на суму 3000 грн.

Отже, з вказаних документів встановлено, що позивач поніс витрати на послуги правничої допомоги в розмірі 11 000 грн, однак, на думку суду апеляційної інстанції, виходячи з вимог співмірності витрат на правову допомогу, відшкодуванню підлягають 5 000 грн.

Враховуючи викладене, а також те, що заявлений ОСОБА_1 позов є підставним та підлягає задоволенню, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення на його користь за рахунок Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області судових витрат в розмірі 9815, з яких 4815 грн судового збору та 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року у справі № 300/2295/21 скасувати і прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області (, місцезнаходження: с. Білоберізка, Верховинський район, Івано-Франківська область) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату на період працевлаштування згідно з абзацом 2 частини другої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» в розмірі 192592 (сто дев`яносто дві тисячі п`ятсот дев`яносто дві) грн 86 коп.

Стягнути з Білоберізької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області (, місцезнаходження: с. Білоберізка, Верховинський район, Івано-Франківська область) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 9815 (дев`ять тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 09.05.2022