Справа № 120/1439/22-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 травня 2022 р. Справа № 120/1439/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 )

до: Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області (вул. Центральна, 28, смт. Копайгород, Жмеринський р-н., Вінницька обл., 23053)

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - позивачі) з позовною заявою до Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду клопотань позивачів про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га кожному окремо на території Мар`янівської сільської ради (Копайгородської ОТГ) Жмеринського р-ну Вінницької обл. за межами населених пунктів та зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га для кожного окремо на території Мар`янівської сільської ради (Копайгородська ОТГ) Жмеринського р-ну Вінницької обл. за межами населених пунктів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначають, що 12.07.2021 року звернулися до відповідача з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га для кожного окремо на території Мар`янівською сільської ради Жмеринського р-ну Вінницької обл. за межами населеного пункту. 26.01.2022 року відповідач листами за вих. № 48, 49, 50 повідомив позивачів, що: «звернення щодо надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства були розглянуті на 10 сесії 8 скликання відповідача. Оскільки вказана у викопіюваннях земельна ділянка була виділена для створення громадського пасовища, сесія відповідача змушена була утриматись від розгляду звернень на земельну ділянку». Одночасно рекомендовано позивачам звернутись повторно із заявою на іншу земельну ділянку. Таку відмову позивач вважає протиправною, оскільки мотиви наведені не ґрунтуються на вимогах закону. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 07.02.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

25.02.2022 року за вх. № 16378/22 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній з позовними вимогами не погоджується, вважає її протиправними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування позовних вимог, відповідач пояснив, що 12.07.2021 року засобами поштового зв`язку звернулися позивачі з клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення ОСГ площею 2 га для кожного з позивачів на території Копайгородської ОТГ (Мар`янівської сільської ради) Жмеринського р-ну Вінницької обл.. При цьому, як вбачається із рішення 6 сесії 8 скликання відповідача № 348 від 05.05.2021 року депутатами вирішено клопотати до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області щодо передачі земельних ділянок для створення громадських пасовищ орієнтовною площею 449 га, розташованих на території Копайгородської селищної ради. Таким чином, вбачається, що рішення про створення пасовищ відповідачем прийнято за два місці до моменту звернення позивачів із зазначеними клопотаннями, від так дії відповідача не впливають на права та інтереси позивачів, а спрямовані на забезпечення потреб територіальної громади. Відповідач, за наслідками розгляду клопотання позивача, листами № 48, 49, 50 від 26.01.2022 року повідомив останнього, що звернення позивача не було допущено до розгляду на сесію ради комісією з питань земельних відносин, природокористування, а запитувана земельна ділянка зарезервована під громадське пасовище. В подальшому відповідно до рішення 10 сесії 8 скликання відповідача № 905 від 07.09.2021 року вирішено створити громадські пасовища, в т.ч. на земельних ділянках, які позивачі бажають безоплатно отримати у власність.

11.03.2022 року за вх. № 17167/22 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому останній позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві.

18.03.2022 року за вх. № 17817/22 відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що за результатами розгляду клопотань позивачів від 08.12.2021 року, 25.02.2022 року відповідач направив на електронну адресу представника позивачів рішення № 195, 196, 197 від 08.02.2022 року.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

12.07.2021 року за вх. № 878, 879, 877 позивачі звернулися до відповідача з заявами про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, що розташована за межами населеного пункту с.Мар`янівка, Жмеринського р-ну, Вінницької обл.. До заяв відповідачами додано копії паспорта, ідентифікаційного номера та викопіювання з публічної кадастрової карти.

Відповідач, за наслідками розгляду заяв позивачів, листами від 26.01.2022 року за вх. № 48, 49 та 50 повідомлено, що оскільки вказана у викопіюванні земельна ділянка була виділена для створення громадського пасовища, відповідач був змушений утриматися від розгляду звернення позивачів на земельну ділянку площею 2,0 га.. Одночасно рекомендовано повторно звернутися із заявою на іншу земельну ділянку.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо нерозгляду звернень позивачів, останні звернулися до суду із цим позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ч. 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вже зазначалось, в силу положень ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у місячний строк розглядає клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, ч. 7 ст. 118 ЗК України чітко не визначено, в якій саме правовій формі має прийматися відповідне рішення.

Втім, суд наголошує, що при вирішенні питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідач здійснює владно-управлінські функції на підставі закону та від імені держави вирішує питання щодо передачі земельних ділянок у власність або користування громадянам.

Тобто, відповідне рішення є актом організаційно-розпорядчого характеру, що видається органом державної влади в процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України та спрямований на їх реалізацію.

Від так за своєю юридичною природою рішення про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, яке приймається відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, має відповідати формі розпорядчого документа.

Правовий статус відповідача визначає ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні".

Ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад.

Так, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, серед іншого, відповідно до закону питання регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно частин 1, 2 ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Аналізуючи у комплексі норми ч. 6 ст. 118 ЗК України та частини 1, 2 ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" суд зазначає, що при вирішенні клопотання позивача про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою у Ради виникає обов`язок, по - перше розглянути клопотання у місячний строк і по - друге - прийняти одне із двох рішень, а саме: 1) про надання дозволу на розроблення документації або 2) про відмову у його наданні.

Як встановлено судом, 12.07.2021 року за вх. № 878, 879, 877 позивачі звернулися до відповідача з заявами про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, що розташована за межами населеного пункту с.Мар`янівка, Жмеринського р-ну, Вінницької обл.. До заяв відповідачами додано копії паспорта, ідентифікаційного номера та викопіювання з публічної кадастрової карти.

Відповідач, за наслідками розгляду заяв позивачів, листами від 26.01.2022 року за вх. № 48, 49 та 50 повідомлено, що оскільки вказана у викопіюванні земельна ділянка була виділена для створення громадського пасовища, відповідач був змушений утриматися від розгляду звернення позивачів на земельну ділянку площею 2,0 га.. Одночасно рекомендовано повторно звернутися із заявою на іншу земельну ділянку.

Суд наголошує на тому, що вказані листи відповідача від 26.01.2022 року за вх. № 48, 49 та 50 не є рішенням органу місцевого самоврядування, яке мало бути прийнятим за результатом розгляду заяв позивачів.

У даній справі, за наслідками розгляду заяв позивачів, в силу вимог ЗК України та ЗУ "Про місцеве самоврядування", відповідач був зобов`язаний прийняти відповідне управлінське рішення, у той час як відповідач протиправно направив позивачам відповідь у формі листа.

Суд вважає, що відсутність належним чином оформленого рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні, свідчить про те, що селищна рада не прийняла жодного рішення з числа тих, які орган місцевого самоврядування повинен був прийняти за законом.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що дані обставини підтверджують протиправну бездіяльність відповідача.

Разом з тим, суд критично ставиться до тверджень відповідача, що за наслідками розгляду заяв позивачів від 08.12.2021 року останнім прийнято відповідні рішення № 195, 196, 197 від 08.02.2022 року, адже ці обставини не є предметом розгляду даної справи, а тому не досліджуються при її розгляді.

Відповідно суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду клопотань позивачів про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га кожному окремо на території Мар`янівської сільської ради (Копайгородської ОТГ) Жмеринського р-ну Вінницької обл. за межами населених пунктів та задоволення позовних вимог у цій частині.

Вирішуючи питання про зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га для кожного окремо на території Мар`янівської сільської ради (Копайгородська ОТГ) Жмеринського р-ну Вінницької обл. за межами населених пунктів, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із обставин цієї справи вбачається, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідач не здійснив повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, та оформлене не у відповідності з вимогами чинного законодавства. Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність бездіяльності, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх, передбачених нормами ст. 118 ЗК України, умов для прийняття рішення про надання позивачам бажаного для них дозволу.

Виходячи із обставин цієї справи суд вбачає підстави для виходу за межі повноважень та задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивачів від 12.07.2021 року за вх. № 878, 879, 877 про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, що розташована за межами населеного пункту с.Мар`янівка, Жмеринського р-ну, Вінницької обл. та прийняти мотивоване рішення у формі рішення із оцінкою усіх обставин, що мають значення при вирішенні питання про надання чи відмові у наданні бажаного для позивачів дозволу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судові витрати у сумі 496 грн. 20 коп. кожному окремо.

Одночасно представник позивачів просить суд вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи що вона складає 60 000 грн. 00 коп..

На підтвердження факту понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокат надав суду ордер серії АВ № 1029312 від 02.02.2022 року, серії АВ № 1029311 від 02.02.2022 року, серії АВ № 1029310 від 02.02.2022 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН № 000682 від 05.06.2020 року, договір про надання правової допомоги від 27.1.2022 року № 20-22, № 19-22, № 18-22, прибутковий касовий ордер від 27.01.2022 року № 19, № 20, № 18 на суму 10 000 грн. 00 коп. кожен.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим…Суд повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

На переконання суду, стороною позивача надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати.

З огляду на викладене та на часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Крім цього, при вирішенні питання щодо суми стягнення коштів, суд враховує, що дана справа є справою незначної складності та типовою, щодо спірних правовідносин існує усталена судова практика, зважаючи на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) де вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

За наведених обставин, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, складність справи та усталену судову практику щодо її вирішення, суд при визначенні суми відшкодування приходить до висновку зменшити розмір заявлених сум витрат на професійну правничу допомогу та присудження позивачам витрат на професійну правничу допомогу частково у сумі 6 000 грн. 00 коп. (з розрахунку 2 000 грн. 00 коп. на кожну особу).

Керуючись Конституцією України, Земельним кодексом України та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області щодо не розгляду клопотань ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2,0 га кожному окремо на території Мар`янівської сільської ради (Копайгородської ОТГ) Жмеринського р-ну Вінницької обл. за межами населених пунктів.

Зобов`язати Копайгородську селищну раду Жмеринського району Вінницької області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 від 12.07.2021 року за вх. № 878, 879, 877 про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, що розташована за межами населеного пункту с.Мар`янівка, Жмеринського р-ну, Вінницької обл. та прийняти мотивоване рішення із оцінкою усіх обставин, що мають значення при вирішенні питання про надання чи відмові у наданні бажаного для позивачів дозволу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 судовий збір у сумі 496 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 2 000 грн. 00 коп. кожному.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Копайгородська селищна рада Жмеринського району Вінницької області (вул. Центральна, 28, смт.Копайгород, Жмеринський р-н., Вінницька обл., 23053)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06.05.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна