Справа № 300/2660/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2660/21 пров. № А/857/16870/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л. П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року, прийняте суддею Кафарським В.В. у місті Івано - Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення середнього заробітку,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (надалі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку (індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) по день фактичного розрахунку, у розмірі 578 450,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2019 по 07.05.2021 в розмірі 30 276 грн. 40 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача часину сплаченого ним судового збору в розмірі 309 грн. 85 коп. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 732 грн. 20 коп.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації (середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку, а саме з 03.08.2019 день виключення зі списків до 07.05.2021 день остаточного розрахунку.

Щодо необхідності включення до періоду розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи (служби) сум згідно зі статтею 117 КЗпП періоду з 07.04.2021 день ухвалення Івано-Франківським окружним адміністративним судом рішення у справі №300/1740/20 до 07.05.2021 день остаточного розрахунку, то суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Період з 07.04.2021 по 06.05.2021 включно повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи (служби) сум (маються покликання на постанову Верховного Суду від 29.07.2020 у справі №1.380.2019.003696).

Суд визначив, що розмір одноденного заробітку позивача склав 945,21 грн. Кількість робочих днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації 440 .

Як наслідок, сума середнього грошового забезпечення становить 415 892,40 грн., однак, суд враховує, що в порівнянні із сумою виплаченої індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (30 295,09 грн.) вищевказану розрахункову суму (415 892,40 грн.) не можна вважати співмірною.

Суд зазначив, що істотність частки індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 30 295,09 грн. (сума індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) / 415 892,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 7,28%.

Денна сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,28%, становить: 945,21 грн. (середня заробітна плата позивача за один день) х 7,28% = 68,81 грн.

Отже, за 440 робочих днів затримки розрахунку грошова компенсація середнього заробітку за цей час затримки розрахунку складає 30 276,40 грн. (68,81 грн. х 440 днів).

Розмір судового збору та правничої допомоги, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача розраховано пропорційно до задоволених вимог.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з вищевказаного, військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, норми Кодексу законів про працю України не поширюються.

Суд першої інстанції при розгляді справи №300/2660/21 помилково застосовував Порядок №100 для визначення розміру середнього заробітку за час затримки виплати позивачу, відштовхуючись від загальної виплаченої суми 30 295, 09 гривень.

Оскільки Порядком №100 не передбачена компенсація за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, а Законом № 2050-ІІІ та Порядком №159 передбачена така компенсація, то суд першої інстанції повинен був керуватись Законом № 2050-ІІІ та Порядком №159 при розгляді справи №300/2660/21 для визначення розміру компенсації за час затримки виплати індексації грошового забезпечення позивачу

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звільнений наказом від 18.05.2019 №135 з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу.

Відповідно до копії витягу з наказу (по стройовій частині) №71 від 18.06.2019 ОСОБА_1 з 03.08.2019 виключений зі списків особового складу кафедри військової підготовки та всіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Івано-Франківського міського військового комісаріату (а.с. 12).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №300/1740/20 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки, та не нарахування і невиплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.01.2016 до 28.02.2018. Зобов`язано Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2019 роки в розмірі 25 884,87 грн. Зобов`язати Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.01.2016 до 28.02.2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №300/1740/20 без змін.

Таким чином, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №300/1740/20 набрало законної сили 23.06.2021.

Згідно з випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 , відповідач 07.05.2021 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки (а.с. 22).

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України визначає строки розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Як встановив суд, позивача з 03.08.2019 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу, тоді, як фактичний розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення проведено 07.05.2021.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, своєчасно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Зі змісту статті 117 Кодексу законів про працю України є підстави для висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судому у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі за № 480/3105/19, провадження №К/9901/5696/20 та застосовна в даній адміністративній справі.

З урахуванням наведеного вірним є висновок суду про необхідність застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Відповідно до Довідки про доходи від 27.01.2020 №11/90, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становив у червні 28 792,72 грн. та у липні 28 864,97 грн., а за два місяці до дня виключення зі списків військової частини у червні-липні 2019 57 657,69 грн. (а.с. 16).

Розмір одноденного заробітку склав 945,21 грн. (57 657,69 грн. / 61 календарний день).

Кількість робочих днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації 440 (період із 03.08.2019 по 06.05.2021 включно).

Як наслідок, сума середнього грошового забезпечення становить 415 892,40 грн. (945,21 грн. х 440 робочих днів).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що в порівнянні із сумою виплаченої індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (30 295,09 грн.) вищевказану розрахункову суму (415 892,40 грн.) не можна вважати співмірною, оскільки така в декілька разів перевищує суму такої компенсації.

Судом також вірно враховано такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, що відповідає позиції Верховного Суду під час вирішення справи №806/2473/18.

Зокрема, істотність частки індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 30 295,09 грн. (сума індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) / 415 892,40 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 7,28%.

Денна сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,28%, становить: 945,21 грн. (середня заробітна плата позивача за один день) х 7,28% = 68,81 грн.

Отже, за 440 робочих днів затримки розрахунку грошова компенсація середнього заробітку за цей час затримки розрахунку складає 30 276,40 грн. (68,81 грн. х 440 днів).

З приводу покликання апелянта на те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, норми Кодексу законів про працю України не поширюються, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 (справа № 120/3857/19-а).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 300/2660/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 05.05.2022 року.