Справа № 420/4106/22
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2022-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4106/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Кот- ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.02.2022 року

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянина Кот- ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

- наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №26 від 09.02.2022 року про відмову громадянина ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати;

- Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він звернувся до ГУ ДМС України із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 09.02.2022 року №26 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 14.02.2022 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки у випадку повернення позивача до Кот-Д`Івуар його життю буде загрожувати небезпека, що перечитиме ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав та основоположних свобод» від 04.11.1950 року.

Ухвалою суду від 11.03.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

03.05.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який ДМС України не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Представник відповідача зазначає, що заявник звернувся за міжнародним захистом на території України після 7 місяців, що свідчить про бажання легалізувати перебування на території України. Представник відповідача зазначає, що надана позивачем інформація щодо історії переслідування, загрози життю містить суперечності та має загальний характер.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин республіки Кот-Д`Івуар, місце народження м. Нахіо Саіуа, за національністю мешканець Кот-Д`Івуар, за етнічною належністю малінке, віросповідання іслам, рідна мова - малінке, володіє французькою вільно, російською на рівні спілкування (а.с.35-37).

09.05.2021 року позивач безперешкодно виїхав з Республіки Камерун на підставі паспортного документу за візою авіарейсом «Абіджан (Кот-Д`Івуар) Харків (міжнародний аеропорт «Харків»« та 11.05.2022 року перетнув кордон України (а.с.38).

Позивач невійськовозобов`язаний, військову службу не проходив.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виїздив до Гвінеї на навчання, жодних переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, релігійної належності, громадянства, належності до соціальної групи; не зазнавав жодного фізичного насилля та мав доступ до засобів комунікацій та належних житлових умов. Не залишився там на проживання у зв`язку з тим, що не сподобались умови (а.с.38).

Судом встановлено, що позивач 20.01.2022 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час анкетування 28.01.2022 року позивач засвідчив, що навчався у Харкові до 10.2021 року, потім вирішив переїхати до м.Одеса, де навчався в МГУ, проте за два тижні був відрахований за несплату контракту. До міграційного органу не звертався так як легально перебував в Україні (а.с.39).

Як причину виїзду, з останньої країни постійного проживання позивач зазначив, що не бажає повертатись на Батьківщину через проблеми його дядька із владою країни. Наразі він втік з країни, за інформацією зі слів друга (сусіда), яка стала відомою позивачеві 12.2021 року. Позивач побоюється ймовірних погроз з боку влади на власну адресу. При цьому зазначає, що його родичам нічого не погрожує. Родичі дядька (втікача) проживають в с. Манік Саіуа, спілкувались давно, приблизно 09.2021 року. У них не було жодних проблем або погроз життю. Під час останнього перебування на Батьківщині позивач особисто не зазнавав жодних проблем або погроз життю.

09.02.2022 року з позивачем проведено співбесіду, під час якої позивач зазначив, що звернувся до міграційного органу з метою легалізації свого перебування на території України (а.с.68), хоча першочергово виїздив з Кот-Д`Івуар з метою навчання (а.с.69).

Обставини, через які позивач не бажає повертатись на батьківщину виникли 11.2021 року, зокрема те, що у дядька позивача виникли політичні проблеми переслідування опозиціонерів з боку правлячої партії RHDP, тому він вирішив, що проблеми будуть і у нього. Про переслідування дядька позивач дізнався зі слів друга-сусіда (а.с.69).

Жодних переслідувань, поганого чи упередженого ставлення, обмежень, дискримінації з боку влади Кот-Д`Івуар, інших осіб позивач та його родичі не зазнавали. Позивач мав можливість вільно пересуватись країною та вільно проживати в країні. Будь-яких релігійних чи політичних конфліктів у позивач не було. Погроз життю позивача на території батьківщини не було. В чому саме полягало політичне переслідування дядька позивача з боку влади Кот-Д`Івуар позивачеві невідомо. Також позивачеві невідомо в чому полягала підтримка дядька політичної партії, з якого року дядько був членом партії Івуарський Народний Фронт (FPI). Позивач та його родичі не зазнавали фізичного насилля, проблем, погроз через політичну діяльність дядька.

Проте, позивач зазначає, що у випадку повернення на Батьківщину він боїться можливого арешту, хоч дядько та його сім`я зі слів знайомих виїхали та можливо проживають у Гвінеї (а.с.71). Надалі позивач зазначив, що його можуть вбити представники влади через переслідування дядька, проте жодних доказів він надати не може і обґрунтовує свої побоювання словами друга (а.с.73).

Також, позивач зазначає, що його родичі брат та сестра продовжують проживати в Кот-Д`Івуар, але він побоюється, що може бути вбитий.

09.02.2022 року відділом соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Кот- ОСОБА_1 зв`язку з тим, що заява громадянина Кот- ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» та на підставі ч.6 ст.8 Закону прийнято рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.02.2022 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №26 «про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким громадянину ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

За результатом аналізу матеріалів особової справи позивача, суд встановив, що матеріали справи не містять жодних доказів та відомостей на підтвердження факту переслідування позивача чи родичів позивача представниками влади Республіки Кот-Д`Івуар.

Суд зазначає, що аналізуючи надану позивачем інформацію у сукупності з інформацією по країні походження станом на час звернення позивача за міжнародним захистом та станом на час прийняття оскаржуваного рішення, позивачем не підтверджено наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Республіки Кот-Д`Івуар.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано до суду жодного належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину, не надано жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.

При цьому, жодних конкретних прикладів погроз на території країни громадянської належності по відношенню до позивача не застосовувалось та не застосовується.

З матеріалів особової справи позивача також вбачається, що під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь - яких агентів переслідування.

Причиною побоювання позивача повернення на Батьківщину є обставину потенційного, ймовірного переслідування через політичну діяльність дядька.

Проте, політична діяльність дядька позивача у партії Івуарський Народний Фронт (FPI) має непідтверджений характер, враховуючи відсутність буд-якої офіційної інформації та доказів в підтвердження.

Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач ані в позові ані в співбесіді з відповідачем не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Елемент існування особистої загрози для позивача через обставину розшуку його дядька у разі повернення на Батьківщину викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності адже дядько позивача покинув Батьківщину, а будь-яких доказів особистої загрози для позивача через обставину розшуку його дядька позивачем до суду не надано та під час дослідження матеріалів справи не встановлено.

Крім того, особисто позивач ніколи не був членом жодної партії, не здійснював політичну чи громадську діяльність, не висловлював публічно будь-яку власну позицію на Батьківщині.

Суд звертає увагу, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 20.01.2022 року, тобто після 7 місяців перебування на території України чим порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, 20.01.2022 року за порушення ст.23. Закону Уркаїни «Про правовий статус іноземців та ОБГ» та ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на позивача накладено адміністративне стягнення (а.с.24).

Таким чином, суд дійшов висновку, що клопотання позивача не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З урахуванням зазначеного, спірний наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №26 від 09.02.2022 року про відмову громадянина ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та законним, оскільки судом не встановлено передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов громадянина ОСОБА_2 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.02.2022 року.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач громадянина Кот- ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України (вул. Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 05.05.2022 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.