Справа № 160/22734/21
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Котляревській Г.С.
представника позивача Кривошеїної І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» до Державної казначейської служби України, Державної податкової служби України про стягнення коштів,-
Приватне акціонерне товариство «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» (далі - ПрАТ «ДМЗ», позивач) звернулось з позовом до Державної казначейської служби України (далі ДКС України, відповідач-1), Державної податкової служби України (далі ДПС України, відповідач-2), в якому позивач просить:
- стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» 3% річних в розмірі 666864,88 грн. за прострочення строку бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період жовтень 2015 року;
- стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» інфляційних витрат в розмірі 1583953,40 грн. за знецінення узгодженої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період жовтень 2015 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем-2 суму бюджетного відшкодування в розмірі 8 073 157,00 грн. за звітний період жовтень 2015 року, за який подано декларацію відшкодовано з порушенням строків, визначених пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України. Відповідачем-2 здійснено повернення зазначеної суми на електронний рахунок в Системі електронного адміністрування ПДВ лише 15.03.2021. У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію за знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
Ухвалою суду від 23.11.2021 року прийнято позовну заяву та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 17.12.2021 року.
В підготовчому засіданні 17.12.2021 року оголошено перерву до 18.01.2022 року.
30.12.2022 року від представника відповідача-1 надійшов відзив на позов, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовну та зазначив, що ДКС України не було порушено прав позивача на бюджетне відшкодування ПДВ за декларацією за жовтень 2015 року, оскільки до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування за звітний період жовтень 2015 року внесені своєчасно не були та відповідно 15.03.2021 року ДПС України здійснено повернення суми бюджетного відшкодування шляхом повернення на електронний рахунок в Системі електронного адміністрування ПДВ. Прийняття судом рішення на користь позивача, та подальше його виконання призведе до значних втрат Державного бюджету України.
17.01.2022 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено про безпідставність та необгрунтованість доводів відповідача-2 про зарахування наявної переплати, оскільки згідно з Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 зменшення суми бюджетного відшкодування та відображення в операції в ІКП платника можливе тільки у разі надання платником податків уточнюючих розрахунків до раніше поданої звітності на зменшення бюджетного відшкодування. Проте, позивач не подавав уточнюючий розрахунок до податкових декларацій з ПДВ за період жовтень 2015 року та не змінював напрямок бюджетного відшкодування; відповідачем - 2 не надано до матеріалів справи копію Реєстру, який саме відповідач-2 готує і подає до Державної казначейської служби України. Також, представником позивача зазначено, що саме за період не тільки оскарження податкового повідомлення - рішення, а і після набрання рішення законної сили, не виконання державними органами рішення, яке набрало законної сили, позивач (виробник чавуну, сталі, металопродукції) не міг користуватися грошовими коштами, які йому належали, та не повернуті у встановлений законом строк, відбулось знецінення цих грошових коштів.
В підготовчому засіданні 18.01.2022 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 03.02.2022 року.
20.01.2022 року від відповідача-2 до суду надійшов відзив на позов, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування позиції ДПС України зазначено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків між позивачем та відповідачами відсутні, а тому між позивачем та відповідачами не існують цивільні відносини, зокрема, зобов`язального характеру, внаслідок чого норми Цивільного кодексу України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов`язань, до спірних правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, не застосовуються. При цьому, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено такий вид компенсації за несвоєчасне виконання рішень суду, як «інфляційні витрати». Переплата по декларації за жовтень 2015 року була зменшена (в рахунок платежу) за податковими деклараціями за звітні періоди декларування березень-червень 2020 року, при цьому грошові кошти сплачені позивачем в квітні-липні 2020 року сформували в ІКП «нову переплату».
В підготовчому засіданні 03.02.2022 року оголошено перерву до 17.02.2022 року.
В підготовчому засіданні 17.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 15.03.2022 року.
15.03.2022 року відкладено судове засідання на 28.04.2022 року.
В судове засідання 28.04.2022 року з`явилась представник позивача; представники сторін не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
21.11.2016 Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом прийнято ухвалу по справі № 804/919/16, якою апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, який є правонаступником всіх прав та обов`язків Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС, залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2016 по справі № 804/919/16 - залишено без змін.
16.10.2018 Верховним Судом прийнято постанову про відмову в задоволенні апеляційної скарги Офісу великих платників податків ДФС, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.
Після прийняття Верховним Судом постанови по справі № 804/919/16 відповідачем-2 не внесено до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування за звітний період жовтень 2015 року.
23.01.2019 Дніпропетровським окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі № 0440/6877/18 про задоволення позовних вимог ПрАТ «ДМ3» повністю: визнано протиправною бездіяльність Офісу великих платників податків ДФС, Державної фіскальної служби України щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування ПрАТ «ДМ3» у розмірі - 5 073 157,00 грн. за звітний період жовтень 2015 року, за яким подано декларацію, на рахунок № НОМЕР_1 ПАТ «СІТІ БАНК», МФО 300584, та зобов`язано Офіс великих платників податків ДФС, Державну фіскальну службу України внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування ПрАТ «ДМ3» у розмірі 8 073 157,00грн. за звітний період жовтень 2015 року, за яким подано декларацію, на відповідний рахунок.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 по справі №0440/6877/18 набрало законної сили 31.10.2019 відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019.

15.03.2021 відповідачем-2 здійснено повернення суми бюджетного відшкодування, в тому числі і за жовтень 2015 року, шляхом повернення на електронний рахунок в Системі електронного адміністрування ПДВ.

Отже, відповідачем-2 суму бюджетного відшкодування в розмірі 8 073 157,00 грн. за звітний період жовтень 2015 року, за який подано декларацію (справа № 804/919/16) відшкодовано з порушенням строків, визначених пунктом 200.15 статті 200 Податкового кодексу України.

Відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2021 по справі № 160/7923/20, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.11.2021, з Державного бюджету стягнуто пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення за період з 15.06.2018 по 15.03.2021.

Вважаючи, що внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання щодо повернення узгодженої суми бюджетного відшкодування позивач має право на відшкодування 3 % річних та індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання, ПрАТ «ДМ3» звернулось до суду з цим позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року по справі №910/4590/19 сформувала висновок, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 5 КАС України, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з такого.

Так, судами по справі № 804/919/16 було визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 8 073 157,00 грн.

Відповідач-2, після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, на наступний робочий день після отримання відповідного рішення, зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.

Але, до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування за звітний період жовтень 2015 року внесені своєчасно не були, що свідчить про порушення відповідачем-2 пункту 200.15 статті 200 Податкового кодексу України.

Таким чином, після закінчення установлених чинним законодавством строків для адміністративної процедури перевірки наявності у платника права на бюджетне відшкодування у результаті невчинення компетентними органами належних дій невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість.

Наведений юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені саме внаслідок несплати йому відповідної суми.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат.

При цьому у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У силу положення статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію за знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора за знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Положення статті 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в сплаті основного боргу.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Неправомірні дії відповідача-2 про не повернення узгодженої суми бюджетного відшкодування в строки встановлені Податковим кодексом України, підтверджуються порушенням строків відшкодування узгодженої суми податку на додану вартість відповідно до судового рішення по справі № 804/919/16, яке набрало законної сили, а також щодо не внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування даних щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування по справі № 0440/6877/18.

Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора.

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Судом встановлено, що за період з 15.06.2018 по 15.03.2021 інфляційні витрати становлять 1583 953,40 грн. (8 073 157 сума бюджетного відшкодування * 119,620 сукупний індекс інфляції - 8 073 157); 3% річних за період з 15.06.2018 по 15.03.2021 (1005 днів прострочення) становить 566 864,88 грн. (8 073 157 * 3 / 100 / 365 * 1005).

В частині доводів відповідача-2 щодо того, що переплата по декларації за жовтень 2015 року була зменшена (в рахунок платежу) за податковими деклараціями за звітні періоди декларування березень-червень 2020 року, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 200-1.5 статті 200-1 Податкового кодексу України з рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов`язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 200-1.7 статті 200-1 Податкового кодексу України грошові кошти, зараховані на рахунки платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, є коштами, які використовуються виключно для цілей визначених пунктом 200-1.5 статті 200-1 Податкового кодексу України.

Пунктом 4 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №569 від 16.10.2014 (далі - Порядок № 569) рахунок у системі електронного адміністрування податку (далі - електронний рахунок) - рахунок, відкритий платнику податку в Казначействі, на який таким платником перераховуються кошти у сумі, необхідній для досягнення розміру суми податку, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Реєстр), а також у сумі, необхідній для сплати узгоджених податкових зобов`язань з податку.

Згідно з пунктом 19 Порядку № 569 за підсумками звітного (податкового) періоду відповідно до задекларованих у податкових деклараціях з податку результатів діяльності, а також у разі подання уточнюючих розрахунків до податкової декларації з податку, платником податку проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному статтею 200 Кодексу.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 569 для перерахування до бюджету сум узгоджених податкових зобов`язань відповідно до поданої податкової декларації з податку ДФС не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення граничного строку, встановленого Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, надсилає Казначейству реєстр платників податку, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету.

На підставі такого реєстру Казначейство не пізніше останнього дня строку, встановленого Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету з електронних рахунків платника податку.

У разі подання платником податку уточнюючих розрахунків до податкових декларацій з податку за попередні звітні (податкові) періоди, які передбачають збільшення податкових зобов`язань з податку, що підлягають перерахуванню до бюджету, для перерахування таких зобов`язань до бюджету ДФС не пізніше наступного робочого дня подання таких уточнюючих розрахунків надсилає Казначейству реєстр платників податку, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету.

На підставі такого реєстру Казначейство перераховує суми податку до бюджету.

У разі подання платниками податку уточнюючих розрахунків до податкових декларацій з податку за попередні звітні (податкові) періоди, за результатами яких зменшуються позитивні нарахування в межах залишку узгоджених податкових зобов`язань, не сплачених до бюджету, що обліковуються Казначейством до виконання в повному обсязі, ДФС не пізніше наступного робочого дня подання таких уточнюючих розрахунків надсилає Казначейству коригуючий реєстр.

На підставі такого реєстру Казначейство уточнює інформацію, зазначену в раніше надісланих реєстрах.

У разі зміни даних платника податку, зазначених в абзаці першому цього пункту, та/або реквізитів його поточного рахунка, на який зараховуються кошти з електронного рахунка, ДФС надсилає Казначейству коригуючі реєстри.

Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за № 751/28881 (далі - Порядок № 422), облік нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску відображається в інтегрованій картці платника (далі - ІКП) окремими обліковими операціями у хронологічному порядку.

При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Згідно з підпунктом 3 пункту 6 розділу III Порядку № 422 після рознесення до ІКП інформації про суму відшкодування ПДВ на рахунок платника або зменшення такої суми за уточненим розрахунком, поданим до раніше поданої звітності, в ІКП платника зменшується залишок бюджетного відшкодування за відповідний звітний (податковий) період, а в разі його недостатності відбувається зменшення позитивного сальдо розрахунків платника з бюджетом у календарній черговості його виникнення, при відсутності позитивного сальдо виникає податковий борг.

Таким чином, згідно з Порядку № 422 зменшення суми бюджетного відшкодування та відображення в операції в ІКП платника можливе тільки у разі надання платником податків уточнюючих розрахунків до раніше поданої звітності на зменшення бюджетного відшкодування.

Відповідачем-2 не доведено, а позивач заперечує факт подання уточнюючого розрахунку до податкових декларацій з ПДВ за період жовтень 2015 року та зміну напрямку бюджетного відшкодування. Також, відповідачем-2 не надано до матеріалів справи копію Реєстру, який саме відповідач-2 готує і подає до Державної казначейської служби України.

На підставі частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачем-2 не доведено належними та допустимими доказами щодо зменшення (в рахунок платежу) переплати по декларації за жовтень 2015 року.

Також, суд враховує, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали звої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom. (22414/93) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по сутіскарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовийзахист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Трім того, Судуказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністюзасобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводить безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Також, при прийнятті рішення суд звертає увагу на позиції, викладені у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року та постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 11.10.2021 року у справі №160/2016/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» до Державної казначейської служби України, Державної податкової служби України з аналогічними позовними вимогами, які стосуються іншого періоду.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в загальному розмірі 22 700 грн., що підтверджується платіжним дорученням №362273 від 16.11.2021 року.

Враховуючи, що подання цього позову було зумовлено протиправною бездіяльністю податкових органів, які порушили права позивача, що підтверджується відповідними проаналізованими в цій справі судовими рішеннями, суд вважає за можливе стягнути сплачений судовий збір на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ДПС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» (адреса: вул. Маяковського, буд. 3, м. Дніпро, 49064; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 05393056) до Державної казначейської служби України (адреса: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37567646), Державної податкової служби України (адреса: Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 43005393) про стягнення коштів задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» 3% річних в розмірі 666864,88 грн. за прострочення строку бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період жовтень 2015 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» інфляційних витрат в розмірі 1583953,40 грн. за знецінення узгодженої суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період жовтень 2015 року.

Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України судові витрати у розмірі 22700,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено 06.05.2022 року.

Суддя М.В. Бондар