Справа № 380/16146/21
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2022-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/16146/21 пров. № А/857/2352/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №380/16146/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування податкової вимоги (головуючий суддя першої інстанції Кухар Н.А., час ухвалення у письмовому провадженні, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 15.11.2021),-

В С Т А Н О В И В :

ТзОВ «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» звернулося в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування податкової вимоги форми «Ю» №0-1323 від 06 липня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Указом Президента України №140/2021 від 03.04.2021 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 квітня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введено в дію рішення РНБО про застосування обмежувальних заходів (санкцій) щодо позивача, які передбачають блокування активів тимчасове (на три роки) обмеження права ТОВ «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» користуватися та розпоряджатися належним йому майном тощо, внаслідок чого банком заблоковано рахунку позивача і відмовлено у проведенні всіх операцій, в т.ч. по сплаті податків. Не зважаючи на указ Президента України №140/2021 від 03.04.2021 року, відповідач 06 липня 2021 року неправомірно виніс оскаржувану вимогу, оскільки позивач не може сплати вказану суму податкового боргу під час дії спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій). Отже, вимога про сплату боргу є протиправною та підлягає скасуванню. Просить позов задовольнити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням і неправильним застосовуванням норм матеріального права.

Суть доводів апелянта зводить до того, що він позбавлений можливості сплатити узгоджену суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченої юридичними особами, які є власниками житлової нерухомості. Податковий борг виник не вини скаржника, а внаслідок застосування санкцій, визначених рішенням РНБОУ України та дій Банку.

Також апелянт покликається на норми статті 4 Податкового кодексу України, якою встановлено, що податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Вважає, що відповідачем визнано факт неоднозначного (множинного) трактування прав та обов`язків платників податків на яких накладено обмежувальні заходи (санкції), про що свідчить рішення Державної податкової служби України за результатами розгляду скарги від 10.08.21 року № 18317/6/99-00-13-05-06.

Також апелянт вважає невірним висновок суду першої інстанції про можливість для Скаржника зміни строку сплати податків та зборів шляхом відстрочки або розстрочки (пункт 31.1. статті 32 Податкового кодексу України), оскільки введення спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) РНБО України не є обставиною, що є підставою для розстрочення грошових зобов`язань Скаржника, а відсутність розрахунків прогнозованих доходів, що ґрунтується на графіку погашення - позбавляють можливості отримати розстрочення.

З урахуванням наведеного просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 року у справі № 380/16146/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне Українське-Польське підприємство «Равтранс» задовольнити повністю.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» зареєстровано в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридична особа з 04 лютого 1998 року; основним видом діяльності згідно КВЕД є 49.41 вантажний автомобільний транспорт.

З інтегрованої картки платника податків ТОВ «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» вбачається, що за позивачем рахується податковий борг, яким станом на 05.07.2021 року становить 192 925,00 грн. по податку на додану вартість згідно податкової декларації № від 22.06.2021 року).

На виконання ст. 59.1 Податкового кодексу України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У зв`язку з наявністю боргу в розмірі 192 925,00 грн. Головним управлінням ДПС у Львівській області виставлено позивачу податкову вимогу форми «Ф» №0-1323 від 06 липня 2021 року

Вважаючи протиправною податкову вимогу форми «Ф» №0-1323 від 06 липня 2021 року зі сплати податку на додану вартість в сумі 192 925,00 грн. позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що грошове зобов`язання самостійно визначене платником податку оскарженню не підлягає, та платник податків, за умови існування обставин, що вказують про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу такого платника податків, а також наявність економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення грошових зобов`язань (податкового боргу) та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету вправі звернутись до уповноваженого органу із заявою про розстрочення грошових зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до статті 16.1.4 Податкового кодексу України до обов`язків платника податків входить сплата належних сум податків і зборів у встановлені законами терміни.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк. вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою ( ст. 31 ПК України).

Статтею 36 Податкового кодексу України визначено обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (пункт 36.1). Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором (пункт 36.2).

Статтею 49 Податкового кодексу України визначено порядок та строки подання платниками податків податкових декларацій до контролюючих органів.

Пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України визначено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є (пункт 49.2 статті 49 Податкового кодексу України).

Згідно із пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Отже, з урахуванням наведеної вище норми пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України, яким визначено, що грошове зобов`язання самостійно визначене платником податку оскарженню не підлягає, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно відсутні для визнання протиправною та скасування податкової вимоги форми «Ф» №0-1323 від 06 липня 2021 року.

Що стосується доводів апелянта про те, що податковий борг виник не вини скаржника, а внаслідок застосування санкцій, визначених рішенням РНБОУ України та дій Банку та він позбавлений можливості сплатити борг, то апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею ст. 1 Закону України «Про санкції» передбачено, що санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність. Застосування санкцій не виключає застосування інших заходів захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, її економічної самостійності, прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених п.п. 1-21, 23-25 ч. 1 ст. 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання (ч. 3 ст. 5 Закону України "Про санкції").

Стаття 4 Закону України «Про санкції» передбачає перелік санкцій, які можуть бути застосовані до осіб визначених в цьому Законі, зокрема, блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Указом Президента України №140/2021 від 03.04.2021 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 квітня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введено в дію рішення РНБО про застосування обмежувальних заходів (санкцій) щодо позивача, які передбачають блокування активів тимчасове (на три роки) обмеження права ТОВ «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» користуватися та розпоряджатися належним йому майном тощо, внаслідок чого банком заблоковано рахунку позивача і відмовлено у проведенні всіх операцій, в т.ч. по сплаті податків.

Доказів визнання цього рішення незаконними та його скасування апелянтом суду не надано.

Таким чином, враховуючи перебування Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство «Равтранс» у переліку юридичних осіб, до яких згідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 квітня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» застосовуються обмежувальні заходи (санкції), у вигляді, зокрема, блокування активів, як наслідок у позивача виник податковий борг в розмірі 192 925,00 грн, за результатами наявності якого, Головним управлінням ДПС у Львівській області правомірно виставлено позивачу податкову вимогу форми «Ф» №0-1323 від 06 липня 2021 року.

Крім цього, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, тому відсутні підстави для визнання протиправною та скасування податкової вимоги форми «Ю» №0-1323 від 06 липня 2021 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-польське підприємство «РАВТРАНС» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №380/16146/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький