Справа № 320/8590/20
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року № 320/8590/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в якому просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області провести із 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Позов мотивовано бездіяльністю відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу, як особі, яка є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи, у період з 17.07.2018 пенсії у розмірі, встановленому статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховуючи рішення Конституційного Суду № 6-р/2018.

Ухвалою суду від 28.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що пенсійний фонд діяв відповідно до норм чинного законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Так, позивач постійно проживає в с. Лука Таращанського рай ону Київської області, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії (посвідчення серії НОМЕР_1 від 01.08.1993), перебуває на обліку в органах пенсійного фонду, є непрацюючим пенсіонером.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 23.07.1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP», Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи с. Лука Таращанського району Київської області належить до зони радіоактивного забруднення території.

Позивач зазначає, що відповідно ст. 39 ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, їй як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає у зоні радіоактивного забруднення території, повинна проводитися доплата до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Позивач вважає, що призначена і виплачувана відповідачем пенсія не відповідає вимогам ст. 39 Закону України № 796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Тому у серпні 2020 року письмово звернувся до відповідача із проханням зробити перерахунок доплати до пенсії відповідно до вищевказаного Закону.

Відповідач відмовив позивачу в перерахунку доплати до пенсії (лист від 10.09.2020 № 6259-9893/Ц-02/8-1000/20) повідомивши, що нарахувати та виплатити доплату до пенсії відповідно до ст.39 Закону №796-ХІІ немає підстав, так як дана стаття з 01.01.2015 року відповідно до ЗУ Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28.12.2014 року №76 втратила чинність. Зазначивши, що редакція ст. 39 Закону № 796-ХІІ, яка визнана неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 року №6-р/2018, не змінювалась.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-УІІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Тобто з 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування Законом № 76-УІІІ пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Відповідно з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Це рішення для пенсійного органу є зобов`язанням для самостійного поновлення відповідних доплат.

На виконання Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018, щодо повернення норм ст.39 Закону України № 796-ХІІ та проведення відповідного нарахування та виплати зазначеної доплати, пенсійна справа позивача містить всі необхідні документи, але у зв`язку з бездіяльністю відповідача ця доплата з його вини не нараховується і не виплачується.

Статтею 67 Закону № 796-ХІІ установлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Проте, надання Законом № 79-УІІІ Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796- XII, не надає йому права їх зменшувати або скасовувати, тобто не надає йому права приймати підзаконні акти, які будуть суперечити Закону № 796-ХІІ, оскільки у самому Законі встановлені розміри підвищення пенсії, а не зазначено, що такий розмір встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Саме такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року за результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18.

Дана справа є типовою щодо зразкової справи № 240/4937/18, а відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ з 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ.

Зважаючи на вищевикладене, ненарахування та невиплата позивачу щомісячної доплати до пенсії з 17 липня 2018 року, відповідно до ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи № 796-ХІІ, є протиправною і такою, що суперечить Конституції України і Законам України.

Тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, а Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

Разом з цим, суд звертає увагу, що предметом позову є триваюче правопорушення відповідача щодо нарахування пенсії позивачу.

Однак суд враховує, що визначений статтею 122 строк на звернення до адміністративного суду, - є строком, в межах якого реалізується не лише право на подачу позовної заяви, але і - право на судовий захист. Такий висновок слідує з аналізу норми ч.2 ст.122 КАС України.

Загальний шестимісячний строк має застосовуватись і при визначенні періоду триваючого правопорушення, яке є предметом позову і щодо якого судом буде застосовуватись судовий захист.

Відтак судовий захист може бути поширений на період за останні 6 місяців до звернення позивача до суду - тобто з 18.03.2020.

Зважаючи на зазначене, позовні вимоги можуть бути задоволені лише в частині оскарженого періоду триваючого правопорушення з 18.03.2020.

На підтвердження зазначеного вище, суд додатково вважає за необхідне зазначити, що практика ЄСПЛ свідчить про те, що застосування судом строку на звернення суду за судовим захистом не є порушенням євроконвенційних прав, зокрема і права, визначеного ст.6 Європейської конвенції з прав людини (Плахтєєв та Плахтєєва проти України, №20347/03 від 12.03.2009 та ін.). Право на доступ до суду та, відповідно, застосування судового захисту, - не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема і через інститут строку на звернення до суду за судовим захистом, який регулюється імперативно нормами процесуального законодавства. Суд при цьому вказує на те, що застосування ст.122 КАС України при визначенні ефективного способу захисту порушеного права не порушує суть права на захист та переслідує легітимну мету - забезпечити можливість виконання рішення щодо захисту порушеного права при триваючому правопорушенні.

Тому у застосуванні судом обмеження захисту порушеного права позивача ні у формі, ні в об`ємі захисту суд не вбачає порушення права позивача на судовий захист.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 17 липня 2018 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області провести із 18 березня 2020 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.