Справа № 160/11191/21
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
Заперечуючи проти позовної заяви, відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 11.08.2021 року до суду подано відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. У відзиві відповідачем зазначено, що неможливо зарахувати періоди роботи: з 05.09.1985 - 21.07.2003, оскільки відсутня дата наказу про зарахування; з 01.09.1977 по 01.01.1978, оскільки є виправлення в номері наказу на прийняття; з 22.02.1982 по 23.08.1982 неможливо зарахувати період навчання, тому що відсутні документи про освіту. Враховуючи відсутність необхідного страхового стажу у позивача їй правомірно було відмовлено у призначенні пенсії за віком.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.
10.01.2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надало клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 06.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком.
Позивач не погоджується з даним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із чим звернувся до суду.
Вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суд враховує наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).
За змістом ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.
Згідно ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, статтею 48 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідні положення містить і Постанова Кабінету міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Так, п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
В якості підстави для відмови у зарахуванні до стажу роботи, що враховується для призначення пенсії, періоду трудової діяльності позивача згідно трудової книжки від 06.03.1984 НОМЕР_3 відповідач вказує на виправлення в даті народження (рік), а згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 26.01.1978 року виправлення в номері наказу на прийняття на роботу.
З даного приводу суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Так, на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 р. № 162 (далі - Інструкція № 162.)
Підпунктом 1.1 Інструкції № 162 встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності працівників і службовців.
Згідно пп.2.11 Інструкції № 162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п.2.3 Інструкції № 162).
Пунктом 4.1 Інструкції № 162 передбачено, що при звільненні працівника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Відповідні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція № 58).
Положеннями п.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
За змістом п.2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
В постанові від 21.02.2018 р. у справі № 687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
В даному випадку позивач оскаржує рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, яке обґрунтоване відсутністю необхідного страхового стажу та не зарахуванням до стажу певних періодів роботи позивача та просить зарахувати такі періоди до загального страхового стажу.
Враховуючи встановлені обставини справи, приймаючи до уваги, що спірні періоди роботи позивача 05.09.1985 року по 21.07.2003 року та з 09.11.1977 року по 20.10.1978 року зараховано до страхового стажу позивача при прийнятті рішення про призначення пенсії за віком, відсутні підстави для зобов`язання відповідача їх зараховувати та, відповідно про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
При цьому, період роботи з 01.09.1977 року 08.11.1977 зараховано до страхового стажу не було, оскільки у записі трудової книжки наявне виправлення дати наказу про прийняття її на роботу.
В свою чергу, з дослідженої судом трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 26.01.1978 року, судом встановлено, що в записі №1 наявне заповнення графи 2 не у відповідності з вимогами Інструкції №162, чинної на час здійснення відповідного запису.
Так, графа 2 має містити число, місяць та рік вчинення відповідного запису саме в такій послідовності.
В трудовій книжці позивача запис №1 містить наступні дані: число - 1977, місяць - 09, рік -1.
Також, графа 4 містить дані щодо наказу про призначення від 14.09.1977 року з істотними виправленнями дати такого наказу.
Оскільки, існуючі недоліки є суттєвими, відповідач правомірно дійшов висновку про неможливість зарахування спірного періоду роботи позивача до її страхового стажу на підставі виключно даних трудової книжки позивача.
В свою чергу, спірний період роботи позивача з 09.11.1977 року по 20.10.1978 року було зараховано відповідачем до страхового стажу позивача на підставі уточнюючої довідки від 03.03.2021 року №88 архівного відділу Адміністрації Марі-Турекського муніципального району Республіки Марій Ел, відповідно якої наказом від 14.11.1977 року №91 позивача було прийнято на роботу з 09.11.1977 року та звільнено 20.10.1978 року.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо періоду навчання з 22.02.1982 року по 23.08.1982 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також: д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Статтею 38 Закону України "Про професійно-технічну освіту" № 103/98-ВР від 10.02.1998 передбачено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Як вбачається з трудової книжки Серії НОМЕР_4 від 26.01.1978 року ОСОБА_1 навчалася школі-магазині Марі-Турекського району та по закінченню навчання їй було присвоєно кваліфікацію молодшого продавця записи 13-14 ( наказ № 5 від 22.02.1982 р. та наказ № 6 від 23.08.1982).
На підтвердження періоду навчання позивачем ні до відповідача а ні до суду не надано жодного документу, який би підтверджував дані щодо навчання позивача у спірний період, які зазначені в трудовій книжці, як то документ про освіту або уточнюючі довідки про підтвердження періоду навчання.
Враховуючи зазначене, підстав для зарахування періоду навчання з 22.02.1982 року по 23.08.1982 року до страхового стажу позивача та задоволення позову в цій частині у суду не має.
Варто зазначити, що зарахування такого періоду навчання позивача можливе при наданні до пенсійного органу підтверджуючих документів про навчання позивача.
Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В позовні заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії та повторно розглянути заяву від 02.04.2021 року, зарахувавши до страхового стажу спірні періоди роботи та навчання.
Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періодів навчання позивача та часткового роботи та про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Враховуючи зазначене, добровільне зарахування відповідачем спірних періодів роботи позивача до її страхового стажу, відсутність підстав для зарахування до страхового стажу періоду навчання та частини роботи, призначення відповідачем пенсії за віком з 02.04.2021 року, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .
При прийнятті судового рішення суд враховує, що скасування оскаржуваного позивачем рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання повторно розглянути заяву від 06.05.2021 року, в даному випадку не призведе до відновлення порушеного права позивача, яке в даному випадку відновлене самим суб`єктом владних повноважень шляхом призначення пенсії за віком на підставі такої заяви позивача та частковим зарахуванням спірних періодів до її страхового стажу.
Оскільки, за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська