Справа № 340/5580/21
Суддя: О.А. Черниш
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/5580/21

Кіровоградський окружний адміністративний суду у складі судді Черниш О.А.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
відповідач: Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Дворцова, 9, )
про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (надалі УСБУ в Кіровоградській області) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

Позов мотивував тим, що у період з 25.12.2002 року по 20.04.2009 року він проходив військову службу на посадах осіб офіцерського складу в УСБУ в Кіровоградській області. При звільненні йому не було видано трудову книжку, а також з ним не проведено повний розрахунок, оскільки не було виплачено грошову компенсацію за 8 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2009 рік. Посилаючись на норми статей 47, 116, 117 КЗпП України, позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність УСБУ в Кіровоградській області, що полягає у нездійсненні нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік та невидачі йому трудової книжки при звільненні на підставі наказу голови Служби безпеки України №556-ос від 20.04.2009 року;

- стягнути з УСБУ в Кіровоградській області на його користь грошову компенсацію за 8 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2009 рік, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу під час затримки видачі трудової книжки.

Ухвалою судді від 16.09.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що позивачу у квітні 2009 року було нараховано та виплачено грошове забезпечення на загальну суму 4228, 64 грн., з яких грошове забезпечення за 21 календарний день служби у розмірі 3101 грн. та грошова компенсація за 8 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2009 рік у розмірі 1127, 64 грн. Грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки окремим наказом не оформлювалася та окремо не виплачувалася, ця грошова компенсація була включена до грошового забезпечення та виплачена у повному обсязі за статтею видатків на оплату праці. Відповідач зазначає, що позивач не перебував у трудових відносинах з СБУ та не мав статусу працівника СБУ, а тому на нього не поширювалося законодавство України про працю. Органи СБУ не зобов`язані вести трудові книжки на військовослужбовців та не несуть відповідальності за затримку видачі трудової книжки, передбаченої нормами трудового законодавства. Надана позивачем при зарахуванні на військову службу трудова книжка зберігалася в його особовій справі та могла бути видана на його вимогу. З цих підстав відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав відповідь на відзив, у якій вказав, що факт ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік підтвердив сам відповідач у листі №61/17/7199/нт від 30.07.2021 року. Наголошує, що у день видання наказу голови Служби безпеки України №556-ос від 20.04.2009 року про звільнення позивача з ним не було проведено повний розрахунок та у цей день йому не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік, оскільки його було звільнено "заднім числом".

Відповідач правом подачі заперечень не скористався.

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд установив такі обставини.

ОСОБА_1 згідно з контрактом про проходження військової служби у Службі безпеки України від 26.11.2002 року був прийнятий на військову службу за контрактом та наказом начальника УСБУ в Кіровоградській області №78-ос від 11.06.2008 року призначений на посаду начальника Олександрійського міського відділу УСБУ в Кіровоградській області. (а.с. 94 105)

Наказом Голови Служби безпеки України №555-ос від 17.04.2009 року "Про накладення дисциплінарних стягнень на співробітників Управління СБ України в Кіровоградські області" до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю. (а.с. 93)

Наказом Голови Служби безпеки України №556-ос від 20.04.2009 року позивача звільнено з військової служби за підпунктом "б" пункту 61 та підпунктом "е" пункту 62 (через службову невідповідність) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Збройних Сил України. (а.с. 87)

Наказом т.в.о. начальника УСБУ в Кіровоградській областi №53-ос вiд 20.04.2009 року "По особовому складу" позивача виключено зі списків особового складу Служби безпеки України з урахуванням часу на здачу справ з 21.04.2009 року. (а.с. 57)

Старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області 21.04.2009 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.364, ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

У період з 21.04.2009 року по 29.12.2011 року позивач утримувався під вартою у Кіровоградському слідчому ізоляторі.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.12.2019 року у справі №1-317/11, провадження №1/404/1/18, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23.06.2021 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за ч.2 ст. 364, ч.5 ст.27, ч.4 ст. 28, ч.4 ст. 368, ч.1 ст. 255 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним даних злочинів.

У червні 2021 року позивач звернувся до УСБУ в Кіровоградській області із запитом на інформацію, у якому просив надати інформацію та копії документів, що стосувались його звільнення зі служби в органах СБУ. (а.с. 7)

Відповідач листом №61/17/7199/нт в від 30.07.2021 року повідомив позивача, що при звільненні грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік йому не нараховувалась та не виплачувалась (невикористана частина відпустки становить 8 днів). У зв`язку з перебуванням під вартою на момент звільнення та неможливістю особистого отримання документів трудова книжка не видавалась та знаходиться в особовій справі в архіві управління. (а.с. 8)

У зв`язку з цим у серпні 2021 року позивач звернувся до УСБУ в Кіровоградській області із заявою про видачу йому трудової книжки та отримав її 02.09.2021 року. (а.с. 9, 108)

Також позивач 17.08.2021 року звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за 8 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2009 рік.

УСБУ в Кіровоградській області листом №61/Т-299/17 від 02.09.2021 року повідомило позивача, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік у розмірі 1127, 64 грн. була виплачена у складі грошового забезпечення за квітень 2009 року у повному обсязі за статтею видатків на оплату праці. (а.с. 110)

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі йому трудової книжки у день звільнення та щодо ненарахування та невиплати у день звільнення грошової компенсації за 8 невикористаних днів щорічної основної відпустки, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 2, частини 1 статті 4 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про Службу безпеки України" Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно зі статтями 9, 11 Закону України "Про Службу безпеки України" систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

З метою ефективного виконання своїх завдань Службою безпеки України створюються її регіональні органи: обласні управління Служби безпеки України, їх міжрайонні, районні та міські підрозділи, розміщення і територіальна компетенція яких можуть не збігатися з адміністративно-територіальним поділом України.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про Службу безпеки України" кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону України "Про Службу безпеки України" умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про Службу безпеки України" трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю.

Статтею 27 Закону України "Про Службу безпеки України" передбачено, що військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю.

Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262/2007 затверджено Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (надалі - Положення №1262/2007, у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби).

Згідно з пунктом 1 Положення №1262/2007 це Положення визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби у воєнний час. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Пунктом 2 Положення №1262/2007 передбачено, що до осіб рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України, які проходять військову службу за контрактом, належать громадяни, прийняті на військову службу за контрактом, яким присвоєно відповідні армійські або корабельні військові звання.

Розділом VII Положення унормований порядок звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби.

Згідно з пунктом 62 Положення №1262/2007 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з військової служби: е) через службову невідповідність.

Відповідно до пункту 67 Положення №1262/2007 звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби здійснюється: б) осіб офіцерського складу Служби безпеки України: у військових званнях від полковника (капітана 1 рангу) до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) - Головою Служби безпеки України.

Пунктом 68 Положення №1262/2007 передбачено, що днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України.

Наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 року №772, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 року за №1323/16014, затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (надалі Інструкція №772, у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби).

Пунктом 7.1 Інструкції №772 передбачено, що звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби провадиться відповідно до розділу VII Положення, Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з пунктом 7.9 Інструкції №772 наказ про накладення на військовослужбовців дисциплінарного стягнення - звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, виданий посадовими особами у межах дисциплінарних повноважень, є підставою для оформлення документів, необхідних для видання наказу по особовому складу про таке звільнення.

З метою своєчасного виконання вимог статті 96 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України щодо негайного виконання дисциплінарного стягнення, яке накладено на військовослужбовців у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у день надходження письмового повідомлення про накладення такого дисциплінарного стягнення начальником органу, підрозділу, закладу, установи оголошується військовослужбовцю про накладення стягнення та проводиться з ним бесіда. Під час бесіди надаються необхідні роз`яснення і поради, доводиться вислуга років, розрахована підрозділом кадрового забезпечення, визначається військовий комісаріат за вибраним місцем мешкання для направлення на військовий облік.

Видання наказу по особовому складу щодо звільнення з військової служби військовослужбовців за службовою невідповідністю здійснюється на підставі наказу про накладення такого стягнення.

Пунктом 7.14 Інструкції №772 передбачено, що наказ про звільнення військовослужбовця у запас або у відставку оголошується йому особисто начальником органу, підрозділу, закладу, установи.

Виключення військовослужбовців, які звільнені з військової служби, зі списків особового складу проводиться на підставі відповідного наказу з урахуванням часу на здавання посади.

Позивач стверджує, що у день видання наказів №556-ос від 20.04.2009 року, №53-ос вiд 20.04.2009 року про його звільнення йому не було видано трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, а видано її лише 02.09.2021 року. Тому, посилаючись на статті 47, 235 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі йому трудової книжки.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України установлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно зі статтею 48 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 статті 235 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 року "Про трудові книжки працівників" при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше.

Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі - Інструкція №58).

Згідно з пунктом 1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Інструкції №58 при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Особи, які вперше шукають роботу і не мають трудової книжки, повинні пред`явити паспорт, диплом або інший документ про освіту чи професійну підготовку. Військовослужбовці, звільнені із Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Прикордонних військ України, Цивільної оборони України, Управління охорони вищих посадових осіб України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України (далі Збройні Сили України та інші війська) та військовослужбовці, звільнені із Збройних Сил колишнього Союзу РСР і Збройних сил держав учасниць СНД, пред`являють військовий квиток.

Пунктами 2.2, 2.4 Інструкції №58 передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з пунктом 2.19 Інструкції №58 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: а) про час служби у складі Збройних Сил України та інших військах, де на тих, які проходять службу, не поширюється законодавство про працю і державне соціальне страхування, із зазначенням дати призову (зарахування) і дати звільнення із служби.

Передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 4.2 Інструкції №58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Суд зазначає, що нормативно-правовими актами, які регулюють питання, пов`язані з проходженням військової служби, ведення та видача трудових книжок військовослужбовцям не передбачені. Водночас, аналіз норм Інструкції №58 вказує на те, що записи про час військової служби військовослужбовця, звільненого з військової служби, із зазначенням дати зарахування і дати звільнення із служби, повинні вноситися до трудової книжки за тим місцем роботи, де він працевлаштується після звільнення з військової служби, в тому числі на підставі військового квитка.

Суд установив, що ОСОБА_1 має трудову книжку серії НОМЕР_2 , яка була заведена при прийнятті його на роботу у 1999 році в Державний Кіровоградський сокоекстрактний завод. (а.с. 82 84) У період з 26.11.2002 року по 21.04.2009 позивач проходив військову службу за контрактом в органах СБУ, у трудових відносинах з УСБУ в Кіровоградській області не перебував. Під час військової служби позивача в Службі безпеки України його трудова книжка знаходилася в регіональному органі Служби безпеки України - УСБУ в Кіровоградській області та була долучена до його особової справи. Днем звільнення позивача зі служби в органах Служби безпеки України є день виключення його зі списків особового складу, яким відповідно до наказу УСБУ в Кіровоградській області №53-ОС від 20.04.2009 року є 21.04.2009 року. У цей день позивач був взятий під варту і за отриманням трудової книжки до відповідача не звертався. За отриманням трудової книжки позивач звернувся до відповідача лише у серпні 2021 року і отримав її 02.09.2021 року. Як вбачається з наданої представником позивача копії трудової книжки ОСОБА_1 , у цій трудовій книжці відсутні записи про проходження ним служби в органах Служби безпеки України, зокрема про його звільнення.

Виходячи зі змісту частини 4 статті 235 КЗпП України, яка передбачала відповідальність роботодавця за затримку видачі трудової книжки, умовою виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з затримкою видачі трудової книжки, є вина роботодавця у затримці видачі трудової книжки.

Відповідач як регіональний орган Служби безпеки України не має обов`язку вести та зберігати трудові книжки військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та зараховані до списків особового складу Служби безпеки України, та видавати трудові книжки таким співробітникам-військовослужбовцям у день їх звільненні з військової служби з внесеним записом про звільнення.

Тож оскільки відповідач не мав обов`язку видати позивачу трудову книжку у день звільнення, тому у його діях відсутня вина у затримці видачі трудової книжки позивачу та протиправна бездіяльність, а підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі йому трудової книжки відсутні.

Доказів того, що затримка у поверненні трудової книжки перешкоджала працевлаштуванню позивача, той суду не надав.

Крім того, суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі" №1217-IX від 05.02.2021 року, який набрав чинності 10.06.2021 року, у статті 47, 48, 235 Кодексу законів про працю України внесено зміни, у зв`язку з якими скасовано норму про виплату роботодавцем працівникові середнього заробітку у разі затримки видачі трудової книжки за весь час вимушеного прогулу.

Отже на час звернення позивача до суду з цим позовом закон взагалі не передбачав відповідальність роботодавця за затримку видачі працівнику трудової у вигляді компенсації йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак позовні вимоги у цій частині не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час затримки видачі трудової книжки слід відмовити.

Вирішуючи позов у частині вимог про нарахування та виплату (стягнення) грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік та похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з пунктом 1 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів.

Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Такі ж правила передбачені пунктами 54, 56, 57 Положення №1262/2007.

Згідно з пунктом 6.8 Інструкції №772 військовослужбовцям, які звільняються з військової служби через службову невідповідність; у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади; у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; у зв`язку з систематичним невиконанням військовослужбовцем умов контракту, невикористана відпустка з наступним звільненням, як правило, не надається, а виплачується грошова компенсація за не використані дні щорічної відпустки з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

Суд установив, що позивач, який у квітні 2009 року був звільнений з військової служби в Службі безпеки України через службову невідповідність, у 2009 році не використав щорічну основну відпустку. На той момент він мав вислугу в календарному обчисленні до 10 років, тож тривалість його щорічної відпустки становила 30 календарних днів. Відтак позивач мав право на виплату йому грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (30 днів х 1/12 х 3 міс.).

Нарахування грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки проведено, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення позивача на день його звільнення зі служби (4228,64 грн.). Одноденний розмір грошового забезпечення визначений шляхом ділення розміру грошового забезпечення за повний місяць на 30 календарних днів та склав 140,96 грн. (4228, 64 грн. : 30 днів). Тож за розрахунками відповідача, розмір грошової компенсації за 8 днів невикористаної у році звільнення щорічної основної відпустки за 2009 рік складає 1127, 64 грн. (140, 96 грн. х 8 днів).

Крім того, за неповний місяць служби у квітні 2009 року, а саме за 21 календарний день служби позивачу було нараховано грошове забезпечення, зокрема: посадовий оклад 1069, 60 грн. (1528 грн. : 30 х 21); оклад за військове звання 87, 50 грн. (125 грн. : 30 х 21); надбавка за вислугу років 231, 42 грн. (330, 60 грн. : 30 х 16), надбавка за роботу з таємними виробами, носіями, документами 160, 44 грн. (229, 20 грн. : 30 х 21), надбавка за особливі умови служби 555, 41 грн. (793, 44 грн. : 30 х 21), доплата за роботу з агентурою на конфіденційній основі - 160, 44 грн. (229, 20 грн. : 30 х 21), надбавка за інформаційно-аналітичне забезпечення 213, 92 грн. (305, 60 грн. : 30 х 21), надбавка за контррозвідувальну діяльність 374, 36 грн. (534, 80 грн. : 30 х 21), премія - 106, 96 грн. (152,80 грн.: 30 х 21).

Нарахування цим сум підтверджується карткою особового рахунку військовослужбовця, у якій відображено нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2009 року. (а.с. 107)

Загалом у квітні 2009 року позивачу нараховано 4228, 64 грн., які виплачені йому після утримання податків, що позивач не заперечує. До цієї суми крім грошового забезпечення за неповний місяць служби у квітні 2009 року включена і грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2009 рік у сумі 1127, 64 грн.

Таким чином суд не встановив наявності заборгованості з нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2009 рік, тому у задоволенні позову про стягнення на користь позивача коштів такої грошової компенсації слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму (частина 2 статті 116 КЗпП України).

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, сформульованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі №240/532/20, строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, а перебіг цього строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Як установив суд, 21.04.2009 року позивача виключено зі списків особового складу Служби безпеки України у зв`язку зі звільненням у запас. Відповідач виплатив позивачу усі належні йому при звільненні суми, зокрема грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2009 рік.

Суд ухвалою від 14.12.2021 року витребував від відповідача докази фактичної виплати ОСОБА_1 сум, належних при звільненні.

Відповідач не надав суду такі докази, пославшись на те, що відповідні первинні документи знищені у зв`язку із закінченням 3-річного строку зберігання (пункт 336 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року №578/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 року за №571/20884).

Позивач не надав суду належних та достовірних доказів того, що кошти грошового забезпечення, зокрема грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2009 рік, нарахована у сумі 1127, 64 грн., виплачена не у день звільнення 21.04.2009 року, а в інший день. З вимогою до відповідача про нарахування та виплату грошової компенсації та до суду з цим позовом позивач звернувся через 12 років після звільнення, що не можна визнати розумним строком для звернення до суду за ефективним захистом порушеного права та для виконання завдань адміністративного судочинства.

Вирішуючи справу на підставі наявних доказів, суд не встановив факт порушення відповідачем строків виплати належних позивачу при звільненні сум, зазначених у статті 116 КЗпП України, тому не вбачає підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, підстави для присудження йому судових витрат, понесених у цій справі, відсутні.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного
адміністративного суду О.А. Черниш