Справа № 351/2189/21
Суддя: СЕГІН І.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 351/2189/21
Номер провадження №2-а/351/5/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Сегіна І.Р.,

секретар - Том`юк С.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до лейтенанта поліції Гнідунця Дмитра Вікторовича, 1 батальйон, 4 роти Управління ПП в Вінницькій області про скасування постанови серії ЕАО №5030324 від 15.11.2021 про накладення адмінстягнення по справі про адмінправопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до лейтенанта поліції Гнідунця Дмитра Вікторовича, 1 батальйон, 4 роти Управління ПП в Вінницькій області про скасування постанови серії ЕАО №5030324 від 15.11.2021 про накладення адмінстягнення по справі про адмінправопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Позовні вимоги мотивував тим, що він 15.11.2021 о 04.00 год. рухався на належному ПП «Модультранс» автобусі марки S 317 д.н.з. НОМЕР_1 по дорозі АД М21 244 км у Вінницькій області за маршрутом Київ-Косів. В цей момент його було зупинено працівником поліції Гнідунець Д.В., який склав протокол про адміністративне правопорушення за ст. 140 ч.2 КУпАП про те, що він «здійснив перевезення пасажирів без паспорту маршруту руху, погодженого органами Нацполу, чим порушив п. 32.2 ПДР України». В результаті чого на нього було накладено стягнення в розмірі 340 грн., які він змушений був оплатити, щоб продовжити рух автобуса по маршруту без затримок, тому що в іншому випадку поліцейський його не відпускав.

Вважає, що винесення постанови відносно нього є абсолютно безпідставним, оскільки ПП «Модультранс» має встановлений чинним законодавством дозвіл на здійснення пасажирських перевезень по маршруту Київ-Косів, виданий Державною службою України з безпеки на транспорті на підставі наказу Міністерства інфраструктури України № 934, тобто в його діях відсутні ознаки правопорушення.

Він, в свою чергу, пояснював та показував наявність вказаного вище дозволу на здійснення пасажирських перевезень та відсутність такого поняття як паспорт маршруту в міжобласних перевезеннях пасажирів.

Вважає, що постанова від 15.11.2021 по справі про адміністративне правопорушення відносно нього є незаконною, необгрунтованою та безпідставною.

Просить скасувати постанову від 15.11.2021 серії ЕАО № 5030324 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 140 КУпАП відносно нього- ОСОБА_2 , справу закрити за відсутністю складу правопорушення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив, в якому просив суд відмовити в позові, мотивуючи тим, що водій ОСОБА_2 здійснював регулярні пасажирські первезення по маршруту «Косів-Київ», не маючи відповідного паспорту маршруту, погодженого з органами Національної поліції, чим порушив вимоги Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса- посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Зазначив, що відповідач мав всі законні підстави винести Постанову, а також розглянути справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що закріплено в КУпАП (Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015).

Також, вважає розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, визначених позивачем в остаточному розрахунку, як 3000 грн.- неспівмірним, а вимоги про відшкодування таких витрат- необгрунтованими, виходячи із складності справи, обсягу та характеру наданих послуг, визначеного на їх надання часу та виходячи з фактично витраченого представником позивача часу.

Просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії ЕАО № 5030324 від 15.11.2021, ОСОБА_2 15.11.2021 року о 04.02 год., керуючи транспортним засобом марки S 317 д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ПП «Модультранс», на дорозі АД М21 244 км у Вінницькій області за маршрутом Київ-Косів, здійснив перевезення пасажирів без паспорту маршруту руху, погодженого органами Національної поліції, чим порушив вимоги п. 32.2 ПДР України та був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Частиною 2 ст.140 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за порушення визначеного законодавством порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції: встановлення рекламоносіїв, технічних засобів організації дорожнього руху, проведення будь-яких робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах; розроблення проектної документації на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів та об`єктів дорожнього сервісу; здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування, - тягне за собою накладення штрафу на громадян у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом оскаржуваної постанови позивач ОСОБА_2 порушив п. 32.2 ПДР.

Відповідно до п. 32.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі - ПДР) з територіальними органами з надання сервісних послуг МВС узгоджуються: а) технічні вимоги, конструкція та встановлення на транспортних засобах спеціальних звукових і світлових сигнальних пристроїв (крім встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах, на сільськогосподарській техніці, ширина якої перевищує 2,6 м), світлових покажчиків та розпізнавальних знаків автомобілів аварійної служби, а також нанесення білих смуг під нахилом на зовнішніх бокових поверхнях транспортних засобів; б) переобладнання транспортних засобів. З територіальними органами з надання сервісних послуг МВС узгоджуються також інші питання, передбачені законодавчими актами.

Згідно із ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, визначений Законом України «Про автомобільний транспорт».

Частиною першою статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Згідно ч.2 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», документами для регулярних пасажирських перевезень є:

-для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

-для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Таким чином, враховуючи, що позивач здійснює регулярні пасажирські перевезення на автобусному маршруті загального користування Косів-Київ та в зворотному напрямку Київ-Косів, як водій транспортного засобу і не як перевізник, то для даного маршруту не передбачено наявності для такого водія паспорта маршруту.

Згідно із статтею 35 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевезення пасажирів автобусами в режимі регулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах загального користування на договірних умовах із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08 листопада 2006 року затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті /далі - Порядок №1567/, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Пунктом 3 Порядку №1567 встановлено, що органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11 лютого 2015 року /далі - Положення №103/, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Отже, Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, що забезпечують реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, який уповноважений здійснювати державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті, зокрема, шляхом здійснення рейдових перевірок та притягнення до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до дозволу на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування серії ВМ № 000691, виданого 27.02.2020 Державною службою України з безпеки на транспорті, ПП «Модультранс» надано дозвіл, як перевізнику, на перевезення пасажирів на міжобласному автобусному маршруті загального користування, терміном з 24.12.2019 по 23.12.2024.

Відповідно до витягу з дозволу на перевезення пасажирів на міжміському міжобласному автобусному маршруті загального користування ВТБ № 001496, наданого Державною службою України з безпеки на транспорті, перевізнику ПП «Модультранс» надано право на здійснення перевезень міжміським маршрутом «Косів-Київ».

Законом України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» затверджено Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності (далі - Перелік) згідно з додатком, відповідно до якого не передбачено обов`язковість наявності у водіїв маршрутних пасажирських перевезень паспорта маршруту.

З огляду на викладене, відповідачем не доведено та не надано належних доказів щодо обов`язковості наявності у водія регулярних пасажирських перевезень паспорта маршруту, а також відсутній встановлений порядок погодження паспорта маршруту Національною поліцією України.

Отже, в діях позивача відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КУпАП, та підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а тому винесена щодо нього постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО №5030324 від 15.11.2021 року підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_2 - до часткового задоволення.

Що стосується вимог про розподіл судових витрат, суд доходить такого висновку.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 132 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами ч. 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови поверненню тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також в постанові від 22.05.2018 у справі № 826/8107/16 Верховний Суд прийшов до висновків про те, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Судом встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано тільки попередній орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, та не надано договору про надання правової допомоги. В матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер.

Представником відповідача у відзиві надані пояснення, в яких зазначено про неспівмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу та їх недоведеність.

Дослідивши матеріали справи, зміст позову, ненадання позивачем до суду доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, фактичне заявлення відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, враховуючи категорію та рівень складності справи, розмір штрафу, беручи до уваги критерії співмірності заявлених до відшкодування витрат із наданими адвокатом послугами, витраченим адвокатом часом та обсягом виконаних робіт, відсутність проведених судових засідань за допомогою фіксування судового засідання технічних засобів, тобто сторона позивача жодного разу в судове засідання не з`являлась, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління національної поліції у Вінницькій області, становить 500 грн.

Також, із відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, які слід стягнути із відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_2 в розмірі 454,00 грн. судового збору.

На підставі ст. 247 ч. 1 п. 1, ст. 293 КУпАП, керуючись ст.ст. 2, 5-11, 77, 121, 241-246, 251, 255, 286, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО № 5030324 від 15.11.2021, винесену інспектором УПП у Вінницькій області Гнідунцем Дмитром Вікторовичем, про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 140 КУпАП, відносно ОСОБА_2 скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Стягнути із Головного управління національної поліції у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, на користь ОСОБА_2 454,00 грн. сплаченого судового збору та 500 грн. витрат на правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Ігор СЕГІН