Справа № 460/13157/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/13157/21 пров. № А/857/21490/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

з участю секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Недашківською К.М. у м. Рівне в порядку письмового провадження у справі № 460/13157/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 66647391 від 30 серпня 2021 року щодо виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 150000 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 30 серпня 2021 року про відкриття виконавчого провадження № 66647391.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судовий збір в сумі 908 грн.

Суд першої інстанції, при прийнятті цього рішення, виходив з того, що оскаржена постанова є протиправною, оскільки, Закон України «Про виконавче провадження» пов`язує стягнення виконавчого збору із вчиненням дій щодо примусового виконання виконавчого документа та сумою, яка фактично стягнута. Натомість, позивач звертає увагу на те, що відповідач не вчиняв виконавчих дій щодо виконання виконавчого документа та в подальшому повернув виконавчий документ стягувачу без виконання на підставі його заяви.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Таку позиція пояснює тим, що Закон України «Про виконавче провадження» передбачає можливість державного виконавця стягнути виконавчий збір при відкритті виконавчого провадження, і не передбачає такої можливості під час вчинення виконавчих дій. Відповідач також звертає увагу на те, що позивач оскаржує правомірність стягнення з нього виконавчого збору, однак, відповідну постанову не оскаржив.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Апеляційний суд встановив те, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження № 59790614 з примусового виконання виконавчого напису № 425 виданого 28.08.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рябовою І.Г. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 1500000 грн.

14.08.2019 року відповідач відкрив виконавче провадження № 59790614.

14.08.2019 року відповідач прийняв постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 150000 грн.

На підставі заяви стягувача від 15.04.2021 року відповідач 27.08.2021 року прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Після цього відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 66647391 від 30.08.2021 року щодо виконання постанови від 14.08.2019 року про стягнення виконавчого збору в сумі 149837,72 грн., оскільки 162,28 грн. відповідач стягнув раніше.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що, відповідно до закону, підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою, другою та четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною шостою цієї ж статті передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Згідно з частиною 3 статтею 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до Закону № 1404-VIII, та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства прийнято наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» від 02 квітня 2012 року № 512/5 затверджено Інструкцію № 512/5.

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 визначено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону № 1404-VIII .

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір, державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Проаналізувавши норми Закону № 1404-VIII та положення Інструкції № 512/5, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві, виконавчий збір стягується у частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Вказане узгоджується з пунктами 20, 22 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, відповідно до яких повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Таким чином законодавець визначив, що після повернення виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, у якому наводить суму стягнутої та залишок нестягнутої суми виконавчого збору задля того, щоб відкоригувати наступне стягнення виконавчого збору, у разі повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. Водночас, стягнена сума ніяк не впливає на розмір виконавчого збору, який, після внесення змін до статті 27 Закону № 1404-VIII, стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Отже, саме тому у випадках, передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.

Апеляційний суд встановив те, що позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, насамперед, обґрунтовуючи це тим, що стягнення з позивача виконавчого збору є неправомірним, оскільки, на його думку, державний виконавець не вчинив жодних дій щодо виконання виконавчого документа.

Отже, позивач не обґрунтовує протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження, а, фактично, наводить доводи щодо незгоди із постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка у цій справі не оскаржується.

Враховуючи відсутність порушення відповідачем порядку прийняття оскарженої постанови та факт не оскарження позивачем постанови про стягнення виконавчого збору, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 66647391 від 30 серпня 2021 року.

З огляду на це, апеляційний суд вважає, що оскаржена постанова прийнята з дотриманням норм чинного законодавства, а відтак є законною. Тому, на переконання апеляційного суду, у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Згідно із частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач, вважаючи, що відповідач протиправно стягнув з позивача виконавчий збір, погодився із розміром виконавчого збору, оскільки постанова, у якій визначено цей розмір є чинною.

За вказаних обставин, суд першої інстанції безпідставно вдався до переоцінки рішення державного виконавця, яке не є предметом оскарження у даній справі. При цьому суд першої інстанції не дав належної правової оцінки оскарженій постанові на предмет її відповідності чинному законодавству (безвідносно до розміру виконавчого збору).

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги підставними та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 460/13157/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст постанови складений 05.05.2022 року