Справа № 420/655/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/655/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 18 загону морської охорони Регіонального управління морської охорони адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 12 січня 2022 року надійшов позов ОСОБА_1 до 18 загону морської охорони Регіонального управління морської охорони адміністрації Державної прикордонної служби України, в якій позивач, з урахуванням наданих уточнень, просить суд:

1. Визнати протиправними дії 18 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_2 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні період з 20 серпня 2021 року по 26 листопада 2021 року;

2. Зобов`язати 18 загін морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_3 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 20 серпня 2021 року по 26 листопада 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у 18 загоні морської охорони Регіонального управління морської охорони адміністрації Державної прикордонної служби України. Відповідно до заяви позивача, 26 листопада 2021 року йому була нарахована сума індексації грошового забезпечення. Представник позивача звернулася до відповідача із заявою щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, однак відповідь до теперішнього часу не отримав.

Вважаючи, що відповідач не виконав свої зобов`язання та порушив законне право позивача щодо отримання остаточного розрахунку в строки, визначені законодавством, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Ухвалою суду від 17.01.2022 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року суд ухвалив прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ; відкрити провадження у адміністративній справі; розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

05 квітня 2022 року до суду (вх.№13257/22) надійшов відзив 18 загону морської охорони (в/ч 1560) Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що в день звільнення позивачу були нараховані всі належні при звільненні суми грошового забезпечення, відповідно до Наказу від 20.08.2021 року № 260-ОС. Головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України, розпорядником коштів 2 рівня є Адміністрація Державної прикордонної служби України, розпорядником коштів 3 рівня є Ізмаїльський загін морської охорони (в/ч НОМЕР_1 ). Ізмаїльським загоном морської охорони потреба в коштах для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям у поточному місяці подається до Адміністрації Державної прикордонної служби України в термін до 5 числа щомісяця з метою розрахунку з боржниками. Проте виплата позивачу не здійснювалась у зв`язку з відсутністю надходження бюджетних асигнувань. Одразу після отримання відповідних асигнувань, військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено всі виплати, які були нараховані при звільненні позивачу, в тому числі було здійснено розрахунок, виплачена компенсація та індексація грошового забезпечення за період проходження служби позивачем у військовій частині НОМЕР_1 .

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі Наказу командира 18 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України № 260-ОС від 20 серпня 2021 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

При звільненні ОСОБА_1 не отримав індексацію грошового забезпечення та лише 26 листопада 2021 року на його картковий рахунок відповідачем була нарахована сума індексації грошового забезпечення. Такі обставини відповідач не заперечує, а лише пояснює, що виплата індексації позивачу у день звільнення не здійснювалась у зв`язку з відсутністю надходження бюджетних асигнувань, та лише після отримання відповідних бюджетних коштів відповідач нарахував і виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення.

Позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зважаючи на викладене, суд відхиляє твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, як на підставу відмови позивачу у нарахуванні на виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум, про те, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина 2 статті 117 КЗпП України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 січня 2022 року по справі № 240/12167/20, який є обов`язковим для суду в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом установлено, що в день звільнення позивача, належна останньому сума індексації грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 26 листопада 2021 року.

Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача (20.08.2021 року) та навіть не в день остаточної дати закінчення військової служби (23.08.2021 року), а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП 26.11.2021 року.

Посилання відповідача на відсутність відповідних бюджетних асигнувань суд не приймає, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia).

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Саме тому, обґрунтованою є вимога позивача про зобов`язання відповідача про виплату ОСОБА_3 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 20 серпня 2021 року по 26 листопада 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 1 статті 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Щодо вимоги ОСОБА_1 встановити судовий контроль за виконанням судового рішення по справі, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто положеннями вказаної норм закріплено право саме суду встановлювати контроль за виконанням судового рішення і вирішувати у яких випадках належить подавати відповідний звіт. Більше того, такі вимоги не є способом захисту порушеного права та не належать до позовних вимог, які може містити позовна заява у силу ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач в позовній заяві не навів жодного обґрунтування про необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, а проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у вказаній адміністративній справі.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У матеріалах справи міститься квитанція про сплату судового збору від 23.12.2021, відповідно до якої, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

З огляду на зазначене та згідно із ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 в загальній сумі 908 грн.00 коп., що сплачені згідно квитанції від 23.12.2021 року підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань 18 загону морської охорони Регіонального управління морської охорони адміністрації Державної прикордонної служби України.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до 18 загону морської охорони Регіонального управління морської охорони адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії 18 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_2 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні період з 20 серпня 2021 року по 26 листопада 2021 року.

Зобов`язати 18 загін морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_3 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 20 серпня 2021 року по 26 листопада 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань 18 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - 18 загін морської охорони Регіонального управління морської охорони адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Гаврила Музиченка, буд. 31, м. Ізмаїл, Одеська область, 68609, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА