Справа № 460/3663/21
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 рокуСправа № 460/3663/21 пров. № А/857/2050/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року (суддя Зозуля Д. П., м.Рівне, повний текст складено 15 грудня 2021 року),-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі Головне управління), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) від 06.04.2021 №№ 05, 05, 05 (далі ППР-1, ППР-2, ППР-3 відповідно).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги вказує, що наказ «Про проведення фактичної перевірки господарського об`єкту за адресою АДРЕСА_1 » від 15.03.2021 № 551-п (далі Наказ) відповідає вимогам, встановленим податковим законодавством. Стверджує, що за результатами фактичної перевірки встановлено неправомірне здійснення позивачем роздрібної торгівлі пальним за адресою: АДРЕСА_1 (далі Адреса), а саме: у ФОП відсутня ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним, реалізація пального здійснена позивачем, який не зареєстрований платником акцизного податку з пального, а проведення відповідних розрахункових операцій здійснено без використання реєстратора розрахункових операцій (далі РРО).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління не мало підстав для проведення перевірки ФОП на підставі Наказу, оскільки такий оформлений з порушенням вимог, встановлених податковим законодавством, зокрема не містив конкретних підстав для проведення перевірки та покликання на суб`єкта господарювання, якого мав на меті перевірити відповідач. Додатково, суд першої інстанції зробив висновок про те, що Головним управлінням не вчинено достатніх та необхідних дій з метою встановлення суб`єкта господарювання, який здійснює роздрібну торгівлю пальним за Адресою, не доведено факту придбання або отримання саме позивачем пального, з метою подальшого його продажу, а факт проведення контрольної розрахункової операції не є підтвердженим.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права з таких міркувань.

Відповідно до частин першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до Наказу Головним управлінням вирішено провести фактичну перевірку господарського об`єкту (далі Об`єкт) за Адресою (а. с.10).

Відповідно до направлень на перевірку від 15.03.2021 №№ 684/17-00-07-05-16, 682/17-00-07-05-16 фактичну перевірку Об`єкту за Адресою здійснено 15.03.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , головними державними ревізорами-інспекторами відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту Головного управління(а.с.42-43).

За наслідками проведеної перевірки складено акт фактичної перевірки від 15.03.2021 № 1641/17-00-07-05-13/ НОМЕР_1 (далі Акт; а.с 11-12).

У підпункті 2.2.20 Акту зазначено, що при покупці 21,7 літрів дизельного пального на загальну суму 500 грн розрахункова операція проведена ФОП без РРО, розрахунковий документ не роздруковано та не видано покупцю. Встановлено факт роздрібної торгівлі пальним за відсутності відповідної ліцензії. ФОП не зареєстрований платником акцизного податку з пального (а.с.12).

Дана інформація кореспондує тій, що вказана в підпунктах 2.2.9, 2.2.12, 2.2.13, 2.2.19 Акту (а.с.11).

Не погоджуючись з висновками, викладеними в Акті, позивачем 24.03.2021 подано заперечення на акт фактичної перевірки (далі Заперечення; а.с.19-20).

Відповідачем 02.04.2021 надано відповідь на заперечення до акту фактичної перевірки № 334/17-00-07-05-09 (далі Відповідь), в якій вирішено залишити без змін висновки, зроблені в Акті (а.с.21).

Головним управлінням 06.04.2021 на підставі Акту прийнято:

ППР-1, яким до ФОП за порушення виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв чи тютюнових виробів внаслідок роздрібної торгівлі тютюновими виробами без марок акцизного податку встановленого зразка, 21081500 адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів, на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК та згідно зі статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального»(далі Закон № 481/95-ВР; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в розмірі 250000грн (а.с.13);

ППР-2, яким до ФОП за порушення виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв чи тютюнових виробів внаслідок роздрібної торгівлі тютюновими виробами без марок акцизного податку встановленого зразка, 21081500 адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів, на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК та згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон № 265/95-ВР; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в розмірі 50 грн (а.с.15);

ППР-3, яким до ФОП на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 117.3 статті 117 ПК застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 500 грн (а.с.17).

Не погоджуючись з прийнятими ППР, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин.

Згідно з пунктом 81.1 статті 81 ПК посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених ПК, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених ПК, таких документів як, зокрема,копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені ПК, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Відповідно до підпунктів 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Як вбачається з Наказу, Головним управлінням вирішено провести фактичну перевірку Об`єкту за Адресою на підставі підпунктів 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 ПК та керуючись статтею 20, підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, пунктом 80.8 статті 80, пунктом 82.3 статті 82 ПК (а.с.10).

Доводи апеляційної скарги про те, що положення підпункту 81.1 статті 81 ПК не містять вимоги про необхідність зазначення в наказі про проведення перевірки будь-яких додаткових відомостей та фактичних обставин, що стали передумовою для призначення перевірки, зокрема на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК, та те, що підставою для проведення фактичної перевірки позивача стала отримана Головним управлінням певна усна інформація від Головного управління ДФС у Рівненській області, апеляційний суд вважає неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до висновку, викладеного Верховним Судому постанові від 8 вересня 2020 року у справі №640/21536/19, призначення фактичної перевірки за підставами, вказаними у підпункті 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК, повинно супроводжуватись з повідомленням або інформацією про порушення платником податків законодавства у відповідній сфері правовідносин.

При цьому, встановлення таких обставин є предметом доказування в силу приписів частини другої статті 73 КАС, що узгоджується із висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 520/1304/20, від 19 листопада 2020 року у справі №160/7971/19.

У розрізі наведеного, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, останній як суб`єкт владних повноважень не надав жодних доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття Наказу слугувала інформація про порушення ФОП вимог законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Наказ, всупереч вимогам ПК, не містить конкретизації суті порушення, в ньому не вказано, яка саме інформація була отримана Головним управлінням і яким чином вона стосується позивача.

Крім цього, пунктом 81.1 статті 81 ПК встановлено вимоги, яким має відповідати наказ про проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки.

Так, в наказі про проведення перевірки зазначаються, з-поміж іншого, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка).

Аналіз вказаної норми свідчить, що така не містить жодних винятків щодо можливості проведення фактичної перевірки без зазначення у відповідному наказі про проведення перевірки найменування та реквізитів суб`єкта, що перевіряється.

Виходячи зі змісту Наказу можна з виваженістю констатувати, що в ньому не вказано найменування та реквізити суб`єкта, якого мало на меті перевірити Головне управління.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що Наказ оформлено з порушенням вимог, встановлених пунктом 81.1 статті 81 ПК, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для проведення фактичної перевірки ФОП на підставі Наказу.

Щодо доводів Головного управління про правомірність прийнятих ППР суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК встановлено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Визначення поняття «податковий контроль» наведено в пункті 61.1 статті 61 ПК, а саме: система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За змістом пункту 62.1 статті 62 ПК податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог ПК, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 ПК.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ФОП здійснює наступний вид господарської діяльності: КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування (а.с. 9).

У поданих Запереченнях позивач вказав, що в ході перевірки відповідач не встановлював який саме суб`єкт господарювання здійснює діяльність із роздрібної торгівлі пальним за Адресою. Зазначив, що автозаправна станція (далі АЗС) йому не належить (а.с.19).

Наголошував, що земельна ділянка, яка розташована за Адресою, належить ОСОБА_4 . Належність останній зазначеної земельної ділянки на праві приватної власності підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 692479 від 20.04.2006 (а.с.23).

Крім цього, ФОП зазначив, що між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальність «ЛАЙН ЕНЕРДЖИ ОІЛ» (далі ТОВ) укладено договір оренди від 01.09.2020 (далі Договір; а.с. 26-27).

Відповідно до пункту 1 Договору його предметом є передача ОСОБА_4 у строкове платне користування ТОВ частини земельної ділянки (кадастровий номер :01:069:0092) площею 0,01 га, яка розташована за Адресою. Згідно з пунктом 8 Договору земельна ділянка передається ТОВ для розміщення АЗС (а.с.26).

Додатково, позивачем у Запереченнях надано лист Управління держпраці у Рівненській області «Про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки» від 22.09.2020 № 10-14/6052 щодо ідентифікації АЗС №5, яка розташована за Адресою та належить ТОВ (а.с.28).

За результатами розгляду Заперечень Головним управлінням надано Відповідь (а.с.21).

Зі змісту Відповіді вбачається, що Головним управлінням не взято до уваги та не надано належної оцінки тим доводам та аргументам, на які посилався в Запереченнях позивач, а висновки, зроблені в Акті, залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріалами справи достовірно підтверджується належність ТОВ АЗС № 5, розташованої за Адресою. Також, судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не заперечується, що ФОП не є найманим працівником ТОВ.

З врахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не вчинено достатніх та необхідних дій з метою встановлення суб`єкта господарювання, який здійснював роздрібну торгівлю пальним за Адресою, є правильним.

Статтею 1 Закону № 481/95-ВР визначено, що місце зберігання пального місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Місцем роздрібної торгівлі пальним є місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для роздрібної торгівлі та/або зберігання пального на праві власності або користування.

Роздрібною торгівлею пальним є діяльність із придбання або отримання та подальшого продажу або відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з автозаправної станції/автогазозаправної станції/газонаповнювальної станції/газонаповнювального пункту та інших місць роздрібної торгівлі через паливороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки та/або реалізація скрапленого вуглеводневого газу в балонах для побутових потреб населення та інших споживачів.

Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним (далі - Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального) перелік суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі виданих ліцензій.

Відповідно до абзацу 8 частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії 250000 гривень.

Проаналізувавши наведені норми у світлі фактичних обставин справи, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ФОП не є суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 17 Закону № 481/95-ВР.

Отже, застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 250000 грн за порушення зазначеної норми є неправомірним.

Відповідно до підпункту 212.1.15 пункту 212.1 статті 212 ПК платниками акцизного податку є особа (у тому числі юридична особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без створення юридичної особи), постійне представництво, які реалізують пальне або спирт етиловий.

Пунктом 117.3 статті 117 ПК встановлено, що здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку у порядку, передбаченому ПК, тягне за собою накладення штрафу на юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у розмірі 100 відсотків вартості реалізованого пального або спирту етилового.

Зважаючи на те, що позивач не є суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 17 Закону № 481/95-ВР, а відповідач не довів факт реалізації пального саме позивачем, то застосування штрафних санкцій в розмірі 500 грн на підставі пункту 117.3 статті 117 ПК є безпідставним.

Згідно з положеннями пунктів 1,2 статті 3 Закону № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані:

проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених Законом № 265/95-ВР, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється;

надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).

Як правильно встановив суд першої інстанції та не спростовано Головним управлінням, Акт та Відповідь не містять жодного покликання на докази щодо проведення контрольної розрахункової операції, зокрема відсутня інформація щодо видачі грошей для проведення контрольної закупівлі пального та щодо того, хто таку здійснив.

При цьому, як слушно зауважив суд першої інстанції, відповідачем не доведено факту придбання або отримання саме ФОП пального, з метою подальшого його продажу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що факт проведення контрольної розрахункової операції не є підтвердженим, а тому застосування до позивача штрафних санкцій за порушення приписів пунктів 1, 2 статті 3 Закону № 265/95-ВР в розмірі 50 грн є протиправним.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, в матеріалах справи наявні постанова Рівненського міського суду Рівненської області від 20 квітня 2021 року у справі № 569/6478/21 (далі Постанова-1; а.с. 68-69) та постанова Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2021 року у справі № 569/8835/21 (далі Постанова-2; а.с. 70).

Постановою-1, що набрала законної сили 30.04.2021, провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ФОП за частиною першою статті 155-1 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Постановою-2, що набрала законної сили 13.07.2021, провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ФОП за частиною першою статті 164 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи Постанову-2 судом зроблено висновок, що ФОП не є власником дизельного пального і обладнання, здійснює підприємницьку діяльність не пов`язану з будь-якою діяльністю щодо реалізації чи виробництва дизельного пального.

Таким чином, судом встановлено, що в ході проведення фактичної перевірки відповідач не встановив факт реалізації пального саме ФОП.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права до встановлених ним на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів та обставин справи. Всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний

Повне судове рішення складено 5 травня 2022 року.