Справа № 460/13787/21
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2022-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

06 травня 2022 року м. Рівне №460/13787/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

Рівненський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки
доУправління Держпраці у Рівненській області
про скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

Рівненський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області (далі відповідач), в якому просив скасувати постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № РВ605а/04-03/000040/ІП-ФС від 23.09.2021 та РВ605а/04-03/000041/ІП-ФС від 23.09.2021

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період з 09 серпня по 10 серпня 2021 року у Рівненському ОМТЦК СП відповідачем була проведена позапланова перевірка, щодо державного нагляду (контролю) про працю в частині звільнення з роботи провідного спеціаліста відділення військового обліку з бронювання сержантів, солдатів запасу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , яка з 30.06.2016 прийнята на військову службу за контрактом. За результатами перевірки відповідачем складено та направлено позивачу акт від 10.08.2021 № 605а/04-03 про виявленні порушення позивачем законодавства під час звільнення ОСОБА_1 23.09.2021 відповідач, не зважаючи на неможливість відповідача перебувати під час розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту, виніс постанову № № РВ605а/04-03/000040/ІП-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 6000 (шість тисяч) грн та постанову РВ605а/04-03/000041/ІП-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі) грн. Із вказаними в акті перевірки порушеннями позивач не згідний.

Позивач вважає, що постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення винесені з порушенням вимог законодавства та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 13.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов.

11.11.2021 відповідачем подано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи, яке вмотивоване зокрема необхідністю встановлення предмету доказування та наявністю доказів, які потребують повного всебічного та об`єктивного дослідження судом, з огляду на що відповідач просить справу розглянути за правилами позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 12.11.2021 у задоволенні заперечення відповідача та клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

22.11.2021 представником ОСОБА_1 адвокатом Бідюк Т.В. до суду подано клопотання про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою суду ОСОБА_1 залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

У встановлений судом строк відповідачем до суду подано відзив, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що під час позапланової перевірки відповідачем виявлено порушення вимог п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України ( далі- КЗпП України), ч.3 ст.119 КЗпП України, що стосується звільнення ОСОБА_1 .

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ч.З ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-XII).

З 2014 року в Україні, відповідно до указів Президента України № 303 від 17.03.2014, № 454 від 06.05.2014, №607 від 21.07.2014, № 15 від 14.01.2015 було введено часткову мобілізацію, а Збройні сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, який не було відмінено.

Оскільки, ОСОБА_1 уклала контракт під час дії особливого періоду, який не скасовано, тому у позивача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами, то у відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд встановив та врахував наступне.

Судом встановлено, що наказом позивача № 4 від 09.01.2015 ОСОБА_1 було прийнято на державну службу на посаду провідного спеціаліста відділення військового обліку і бронювання сержантів, солдатів запасу Рівненського ОМВК Рівненської області.

Наказом Міністерства оборони України № 591 від 30.06.2016 по особовому складу ОСОБА_1 прийнята на службу в Збройні Сили України за контрактом на посаду офіцера аналітичного відділу 74 інформаційно-аналітичних операцій командування сил спеціальних операцій Генерального штабу Збройних Сил України.

Наказом Рівненського ОМВК Рівненської області № 99 від 04.08.2016 ОСОБА_1 звільнено з роботи 04.08.2016 згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з прийняттям на службу за контрактом.

06.04.2021 відповідачем проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю), за результатами якого було виявлено порушення законодавства про працю допущенні позивачем під час звільнення ОСОБА_1 .. Вказані порушення оформлені актом № 220а/15-01 від 06.04.2021.

06.04.2021 відповідачем винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № 220п/15-01/220а.

23.04.2021 за вих №1/351 на адресу відповідача позивач надав письмові роз`яснення щодо виявлених недоліків.

09-10.08.2021 відповідачем проведено перевірку щодо виконання позивачем припису № 220п/15-01/220а та позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства про працю.

За результатами перевірки відповідачем виявлено порушення законодавства про працю та складено акт № 605а/04-03 від 10.08.2021.

23.09.2021 відповідчем проведено розгляд справ про накладення штрафу на підставі акту, та винесено постанову № РВ605а/04-03/000040/ІП-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю (п.3 ст.36 КЗпП)та зайнятість населення у розмірі 6000 (шість тисяч) грн та постанову № РВ605а/04-03/000041/ІП-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі) грн.

Вважаючи, що відповідач безпідставно виніс постанови про притягнення до відповідальності у вигляді штрафу позивача звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своєї бездіяльності, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 43 Конституції України гарантує громадянам право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України трудові відносини всіх працівників регулюються цим кодексом. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Реалізація права на працю здійснюється шляхом укладання трудового договору або контракту, що передбачено ст. 21 КЗпП України.

Ст. 36 КЗПП України передбачені підставами припинення трудового договору, а саме:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

8) підстави, передбачені контрактом;

9) підстави, передбачені іншими законами.

КЗпП визначені гарантії і компенсації для працівників, зокрема ч. 3 ст. 119 цього кодексу на час виконання державних або громадських обов`язків за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до положень ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що визначено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-XII).

Водночас порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.

Так, саме Закон № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.

Ч.1 ст. 3 Закону № 2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 та другої ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

За приписами ч. 2, 3 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII є:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки;

військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Призов громадян України на строкову військову службу регламентовано ст. 15 Закону, яка, зокрема, передбачає таке:

- на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (частина перша);

- строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу (частина шоста).

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 1 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 2 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII затверджено Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303, яким глава держави у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі постановив про оголошення та проведення часткової мобілізації.

1 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від27 березня 2014 року № 1169-VII"Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації", пунктом 6 частини другої якого статтю 39Закону № 2232-XII, що регламентує призов на військову службу під час мобілізації, доповнено, зокрема, частиною другою такого змісту:

"2. За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності".

У подальшому Президентом України ще тричі видавалися укази про часткову мобілізацію, які були затверджені законами України від 6 травня 2014 року № 1240-VII, 22 липня 2014 року № 1595-VII, 15 січня 2015 року № 113-VIII та, крім іншого, встановлювали строки проведення мобілізації (протягом 45 діб у перших двох випадках та 210 діб - в останньому).

Крім того, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 "Про часткову мобілізацію" (пункт 5) Кабінету Міністрів України було доручено, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь "повна готовність", а пунктом 7 доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону № 2232-XII, статтею 119 КЗпП за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

8 лютого 2015 року Законом України від 15 січня 2015 року № 116-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" частину другу статті 39 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції:

"2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання".

Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

11 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 № 433-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду", метою прийняття якого згідно з пояснювальною запискою до нього є посилення соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду. Зазначеним Законом частину другу статті 39 Закону № 2232-XIIвикладено в такій редакції:

"2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

1 червня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким, зокрема частину третю та четверту статті 119 КЗпП викладено в редакції, яка (і на час виникнення спірних правовідносин у цій справі) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Визначення "особливого періоду" наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до ст. 1 якого:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ "Про оборону України" особливий період -період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отож, дія особливого періоду, в розумінні Закону № 3543-XII, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові № 813/402/17 від 26 серпня 2020 року.

Такої ж позиції дотримується й Міністерство оборони України, про що свідчить його лист від 1 жовтня 2015 року № 322/2/8417, у якому зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на Сході України.

Окрім зазначеного, суд враховує при ухваленні рішення у цій справі правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах №816/1155/16 від 11 травня 2018 року, 131/1449/16-ц від 14 лютого 2018 року, № 205/1993/17 від 25 квітня 2018 року.

Отож, аналіз наведених норм, у редакціях, чинних на час виникнення спору, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 , яка перебуваючи на посаді провідного спеціаліста відділення військового обліку з бронювання сержантів, солдатів запасу Рівненського міського військового комісаріату Рівненської області була прийнята на військову службу за контрактом, під час особливого періоду та мала право користуватися гарантіями щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП, а тому позивачем протиправно застосовано ч. 3 ст. 36 Закону № 3543-XII під час її звільнення.

Враховуючи викладене, підстави для скасування постанов № РВ605а/04-03/000040/ІП-ФС від 23.09.2021 та РВ605а/04-03/000041/ІП-ФС від 23.09.2021 відсутні.

Частинами 1 та 2 ст. КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За цих обставин суд зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (33028, вул. Грабник 2, м. Рівне, ) до Управління Держпраці у Рівненській області (33028, вул. Лєрмонтова, 7, м. Рівне, код. ) про скасування постанов № РВ605а/04-03/000040/ІП-ФС від 23.09.2021 та РВ605а/04-03/000041/ІП-ФС від 23.09.2021, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - Рівненський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Грабник, 2,м. Рівне,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 09544138)

Відповідач - Управління Держпраці у Рівненській області (вул. Лермонтова, 7,м. Рівне,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 39780243)

Суддя Д.Є. Махаринець