Справа № 380/24424/21
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2022 року

справа №380/24424/21

провадження № П/380/24674/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: 79007, Львівська область, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3 ), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 498 о/с від 08.11.2021;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час незаконного відсторонення від виконання службових обов`язків (вимушеного прогулу) починаючи із 08.11.2021 року до моменту фактичного допуску позивача до виконання службових обов`язків;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області допустити ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків негайно після скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №498 о/с від 08.11.2021 року;

- стягнути із Головного управління Національної поліції у Львівській області моральну шкоду в сумі 42 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом №498 о/с від 08.11.2021 позивача було відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітної плати. Оскаржуваний наказ прийнято відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, проте, без правових підстав та з`ясування фактичних обставин відсутності такої вакцинації, оскільки позивач не відмовлявся від її здійснення, а лише хотів перед такою вакцинацією скористатися своїми правами та пройти дану процедуру у порядку, встановленому Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Такої підстави відсторонення як відмова працівника від щеплення статтею 46 Кодексу законів про працю України не передбачено. Оскільки в Україні не введено воєнного чи надзвичайного стану, пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020, який покладає на керівника (роботодавця) обов`язок забезпечити відсторонення особи, яка не є щепленою від COVID-19, суперечить ст.ст. 8, 19, 43, 64 Конституції України. Роботодавець не має законних підстав примушувати працівника вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19 та/або притягати до дисциплінарної відповідальності за відмову від вакцинації. Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, просить допустити його до виконання службових обов`язків негайно після скасування наказу, виплатити йому грошове забезпечення за час незаконного відсторонення та стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди.

Ухвалою суду від 21.12.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний термін для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали про залишення без руху позивач подав клопотання, яким виправив зазначені судом недоліки.

Ухвалою від 11.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач 18.03.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що позивач є працівником поліції, отже належить до категорії працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928. На час відсторонення позивача від виконання службових обов`язків на території України був запроваджений карантин, державою запроваджено заходи, направлені на боротьбу з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричининеної коронавірусом SARS-CoV-2. Станом на дату видання оскаржуваного наказу була чинною і підлягала виконанню постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», судове рішення про її протиправність та нечинність не ухвалювалось. Позивача відсторонено від виконання службових обов`язків у зв`язку із ненаданням підтвердження про щеплення чи наявність протипоказу такого. Відповідач покликається на те, що позивач був повідомлений про можливе відсторонення ще 21.10.2021 та за весь період з моменту ознайомлення з необхідністю вакцинації та до моменту відсторонення 08.11.2021 не пройшов медичного огляду на відсутність протипоказань. Вважає наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області №498 о/с від 08.11.2021 правомірним та таким, що відповідає Конституції та законам України. Головне управління Національної поліції у Львівській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.

Окрім цього, зазначив, що на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022»Про введення воєнного стану в Україні», наказом начальника ГУНП у Львівській області від 24.02.2021 за №91 о/с допущено до виконання службових обов`язків з 24.02.2022 перелік осіб, в тому числі і ОСОБА_1 . З огляду на наведене просить суд у задоволенні позову відмовити.

25.03.2022 позивач подав суду відповідь на відзив, в якому не погоджується з трактуванням відповідачем підстав для відсторонення та незастосуванням до даних правовідносин ст.70 Закону України «Про Національну поліцію». Конкретизує підставу для відсторонення від виконання службових обов`язків, яке відбулося в зв`язку з ненаданням підтвердження про щеплення, а не відмовою від його здійснення. Застосування ст.70 Закону України «Про Національну поліцію» до спірних правовідносин обгрунтовує саме наявністю в ній чітко визначеного порядку відсторонення працівників поліції, а не Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якому такий порядок відсутній. Також додатково обгрунтовує підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди, якими вважає перебування в стані стресу, занепокоєння, розчарування, відчуття несправедливості та позбавлення матеріальних можливостей купити дітям подарунки до свята Святого Миколая.

11.04.2022 від відповідача на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач зазначає, що працівники поліції, які перебувають на посадах дільничних офіцерів поліції мають багато соціальних контактів під час роботи, а тому мають високий ризик захворіти на COVID-19 та інфікувати інших працівників. Вважає, що поліцейський має неухильно дотримуватись положень Конституції України, законів України та Присяги поліцейського.

Ухвалою від 11.04.2022 судом витребувано від Головного управління Національної поліції у Львівській області належним чином засвідчену довідку про заробітну плату за останні 3 місяці, що передували відстороненню ОСОБА_1 .

На виконання вимог ухвали суду від 11.04.2022 відповідачем 22.04.2022 подано заяву про долучення витребуваних судом доказів, а саме довідки про доходи ОСОБА_1 .

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. Суд на підставі частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Капітан поліції ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції України (центральний орган виконавчої влади) на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції №2 ГУНП (територіальний орган).

13.10.2021 ГУНП зареєстрована телеграма заступника начальника ГУНП у Львівській області №4101/05/13-2021 від 08.10.2021, адресована начальникам та командирам управлінь, відділів та самостійних підрозділів, ВП ГУНП у Львівській області про те, що Міністерство охорони здоров`я України своїм наказом від 04.10.2021 №2153, зареєстрованим в Мінюсті 07.10.2021 за №1306/36928, затвердило перелік організацій, представники яких підлягають обов`язковій вакцинації проти COVID-19. Зокрема, обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, до яких відноситься і Національна поліція України. Наказ набирає чинності через один місяць з дня його публікації. Працівники, які не щепляться протягом цього періоду, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. У зв`язку із вищенаведеним запропоновано дану інформацію довести до невакцинованих працівників підрозділів та вжити заходів щодо їх вакцинації. Також зазначено, що у разі виявлення станом на 07.11.2021 невакцинованих підлеглих працівників надати не пізніше наступного робочого дня до УКЗ ГУНП матеріали щодо відсторонення їх від виконання службових обов`язків.

21.10.2021 зміст цієї телеграми доведено до відома позивачу під розписку-попередження, в якій також зазначено, що позивач повідомлений про можливе відсторонення від роботи без збереження заробітної плати через відсутність у нього обов`язкових профілактичних щеплень. У розписці позивач зазначив про те, що при вчиненні дій щодо відсторонення позивач буде розцінювати їх як незаконні.

Згідно наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області за №171 о/с-в від 25.10.2021 ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці з 25.10.2021 по 06.11.2021.

28.10.2021 до ГУНП у Львівській області надійшло доручення голови Національної поліції України Про посилення протиепідеміологічних заходів щодо протидії захворюваності на коронавірусну хворобу від 27.10.2021 №13086/01/12-2021, відповідно до якого керівників структурних підрозділів та територіальних органів Національної поліції зобов`язано у зв`язку з появою нових штамів коронавірусу, зростанням захворюваності на коронавірусну хворобу ужити заходів щодо масової вакцинації особового складу від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

04.11.2021 до ГУНП у Львівській області надійшло доручення голови Національної поліції України від 02.11.2021 №36183 з вказівкою забезпечити виконання доручення керівництва Міністерства внутрішніх справ України №174/09 від 01.11.2021 Про посилення заходів із запобігання гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

05.11.2021 на адресу позивача надійшов лист Львівського районного управління поліції №2 ГУНП у Львівській області за №25521/40/01-21 від 02.11.2021, в якому позивача повідомлено про обов`язковість щеплення працівників поліції, необхідність подання до 05.11.2021 документів про підтвердження наявності профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 №595 та попереджено про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у випадку ненадання вищевказаних підтверджуючих документів.

06.11.2021 начальник ГУНП у Львівській області скерував начальникам та командирам управлінь, відділів та самостійних підрозділів, РУП та РВП ГУНП у Львівській області телеграму № 4725/01/13-2021, в якій вимагав надати письмові підтвердження виконання вимог службової телеграми №4101/03/13-2021 від 08.10.2021, а також довести до відома усіх без винятку працівників інформацію щодо запровадження з 08.11.2021 перепускного режиму, що передбачає перевірку наявності документів, що підтверджують вакцинацію або абсолютні протипоказання щодо проведення щеплення. За відсутності таких документів особа не буде допущена до роботи, а після повторного ознайомлення з вимогами законодавства та подальшого ухилення від вакцинування буде відсторонена від роботи на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, п. 8 наказу МВС України від 06.04.2016 №260, без збереження заробітної плати як такі, що відсутні без поважних причин через невиконання вимог законодавства; забезпечити щоденний належний перепускний режим та перевірку згаданих документів; у випадку виявлення після повторного ознайомлення працівника з вимогами законодавства його бажання вакцинуватися забезпечити їх вакцинацію у ДУ ТМО МВС України по Львівській області чи найближчому центрі вакцинації та після вакцинації допустити до робочого місця.

08.11.2022 ОСОБА_1 прибув за місцем несення служби, де йому було доведено вимоги статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року №2153, зареєстрованим Міністерством юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928, постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 та статті 46 Кодексу законів України про працю в частині обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 та запропоновано провести профілактичне щеплення проти COVID-19 в ДУ «ТМО МВС по Львівській області» або в іншому будь-якому пункті проведення вакцинації. Оскільки капітан поліції ОСОБА_1 від проведення обов`язкових профілактичних щеплень не заперечував, але разом з тим підтвердження про проходження обов`язкового щеплення або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 не надав, було складено відповідний акт від 08.11.2021 за №1862, яким зафіксовано даний факт.

За даним фактом посадові особи ГУНП у Львівській області вручили ОСОБА_1 :

1) попередження про відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків (роботи) у разі недотримання вимог законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб без збереження грошового забезпечення (заробітної плати) з 08.11.2021 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення;

2) витяг з наказу №498о/с від 08.11.2021 «Про особовий склад», відповідно до якого начальник ГУНП у Львівській області наказав:

- відсторонити капітана поліції ОСОБА_1 (0118668) дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції №2 ГУНП від виконання службових обов`язків з 08.11.2021 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення;

- припинити виплату грошового забезпечення поліцейському з 08.11.2021 на період його відсутності на службі через невиконання вимог законодавства щодо захисту населення від інфекційних хвороб без поважних причин.

Даний факт також підтверджується записом з нагрудного відеореєстратора «Grand-X BWC-10GX» інв.№.

Крім цього, на адресу позивача направлено листа УКЗ ГУНП у Львівській області від 25.11.2021 за №4698/13/01-2021, яким повідомлено позивача про те, що керівництво ГУНП у Львівській області зацікавлене допустити його до виконання службових обов`язків за умови наявності документа, що підтверджує факт вакцинування та свідчить про усунення ним причин, що стали підставою для відсторонення.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачем на адресу ДУ «ТМО МВС по Львівській області» 10.11.2021 направлено запит про надання інформації стосовно обов`язку проходження вакцинації та проходження медичного огляду особою перед проходженням такої вакцинації. Листом від 16.11.2021 ДУ «ТМО МВС по Львівській області» надало відповідь за №33/34-5365, в якій повідомило про те, що в Україні щеплення від COVID-19 є добровільним та безкоштовним. Профілактичні щеплення проводяться відповідно до наказу МОЗ України від 16.09.2011 №595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунологічних препаратів» та «Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, відповідно до якого передбачений обов`язковий медичний огляд. Медичний огляд здійснюється для вакцинації будь-якою вакциною, у тому числі і вакциною від COVID-19. Медичний огляд передбачає чотири процеси: збір анамнезу та скарг; проведення термометрій; огляд лікарем перед вакцинацією з можливістю додаткових консультацій та клінічних обстежень; підпис інформованої згоди. 08.11.2021 року на виконання вимог наказу МВС України від 01.11.2016 №1146 «Про затвердження порядку проведення обов`язкових попереднього і періодичних медичних оглядів (диспансеризації) у закладах охорони здоров`я МВС» ОСОБА_1 був пройдений періодичний медичний огляд за висновком якого діагноз здоровий. Спеціальних обстежень перед проведенням щеплення не передбачено. З цих підстав дільничним-лікарем-терапевтом запропоновано надати інформовану згоду для проведення щеплення, яку не було надано. Також запрошено ОСОБА_1 для проведення щеплення від COVID-19 в лікарню.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено: - ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; - військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Начальник ГУНП у Львівській області 24.02.2022 видав наказ №91о/с Про особовий склад та на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні наказав допустити до виконання службових обов`язків з 24.02.2022 в т.ч. капітана поліції ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно із статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції", а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п.6 ч.1 ст. 5-1. КЗпП України).

Відповідно до статті 46 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Відповідно до статті 30 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 №2801-ХІІ (далі Закон №2801-ХІІ) держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань.

Особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, небезпечних для населення, усуваються від роботи та іншої діяльності, яка може сприяти поширенню інфекційних хвороб, і підлягають медичному нагляду і лікуванню за рахунок держави з виплатою в разі потреби допомоги по соціальному страхуванню. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань.

Місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування зобов`язані активно сприяти здійсненню протиепідемічних заходів.

Перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань та умови визнання особи інфекційною хворою або носієм збудника інфекційного захворювання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я і публікуються в офіційних джерелах.

Також пунктом б частини першої статті 10 Закону №2801-ХІІ встановлено, що громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно із наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 №133 Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб (зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України №521 від 25.02.2020) особливо небезпечною інфекційною хворобою є COVID-19.

Серед основних принципів профілактики інфекційних хвороб стаття 10 Закону України від 06.04.2000 №1645-ІІІ Про захист населення від інфекційних хвороб (далі Закон №1645-ІІІ) виділяє дотримання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та громадянами санітарно-гігієнічних та санітарно-протиепідемічних правил і норм при здійсненні будь-яких видів діяльності.

Згідно із статтею 11 Закону №1645-ІІІ організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Організацію та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів у межах територій, об`єктів, частин і підрозділів, підпорядкованих центральним органам виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Службі безпеки України, забезпечують зазначені органи, підпорядковані їм установи державної санітарно-епідеміологічної служби, медичні служби, а також керівники зазначених об`єктів, частин, підрозділів. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Частинами 1-3 статті 12 Закону №1645-ІІІ визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Отже, статтею 12 Закону №1645-ІІІ до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

У статті 1 Закону №1645-ІІІ дано визначення поняттю календар профілактичних щеплень - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення.

Частиною 4 ст. 12 Закону встановлено, що рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналіз наведених положень Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції 2361 (2021) від 27.01.2021 Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування закликала держави-члени і рекомендувала державам-членам ЄС:

- забезпечити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинацію;

- інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, що ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації;

- популяризувати зміст контрактів з виробниками вакцин і забезпечувати їх відкритість для громадського контролю;

- забезпечувати високу якість випробувань, які повинні бути обґрунтованими і проводитися з дотриманням етичних норм згідно відповідних положень Конвенції про права людини та біомедицину (Конвенція Ов`єдо) та Додаткового протоколу до неї;

- забезпечити, щоб регулюючі органи, що відповідають за оцінку і дозвіл використання вакцин проти COVID-19, були незалежними і захищені від політичного тиску;

- забезпечити дотримання стандартів безпеки, ефективності та якості вакцин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин.

Пунктом 41-6 Постанови №1236 визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу";

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням доповнено Перелік новими пунктами такого змісту: 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.

Також наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 №3018 Про затвердження Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках передбачено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області № 498 о/с від 08.11.2021, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1,3 статті 70 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України.

Поліцейський, щодо якого здійснюється кримінальне провадження, може бути відсторонений від посади в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків (посади) є тимчасовим заходом на час проведення службового розслідування та може бути застосовано до поліцейського у разі, якщо обставини виявленого дисциплінарного проступку унеможливлюють виконання посадових (функціональних) обов`язків ним або іншим поліцейським, а також якщо виконання поліцейським посадових (функціональних) обов`язків перешкоджає встановленню обставин виявленого дисциплінарного проступку.

Доказів, що на час прийняття наказу ГУНП №498 о/с від 08.11.2021 стосовно позивача проводилося службове розслідування або здійснювалося кримінальне провадження, суду надано не було

Суд враховує, що не є порушенням службової дисципліни відмова від вакцинації, як наслідок відсутня необхідність у призначенні та проведенні службового розслідування, як і не має інших підстав для застосування процедури визначеної ст. 70 Закону України «Про Національну поліцію» або ст. 17 Закону України «Про дисциплінарний статут Національної поліції України».

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

За змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативно-правовим актом.

Так, відповідач повідомивши позивача про необхідність подання перелічених в ньому документів та відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично поклав на нього обов`язок вчинити дії (виконати обов`язок - зробити щеплення), які не визначені державою як обов`язкові.

З наведених судом нормативних актів вбачається, що вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкова, ні як обов`язкове профілактичне щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Суду не надано доказів, зокрема, рішення Головного державного санітарного лікаря України, головних державних санітарних лікарів регіонів про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями.

Відтак, наказом відповідача про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19 порушено його право на працю.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України (ст. 76 Конституції).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Суд з розумінням ставиться до того, що вакцинація проти COVID-19 направлена на запобігання зараженню вірусом всіх працівників підприємства, у тому числі й самого позивача. Суд погоджується з тим, що запобігання зараженню вірусом, може розглядатись як легітимна мета. Проте, не може розглядатись як легітимна мета для обмеження позивача в праві на працю та на повагу до його приватного життя, яке полягає у праві вчиняти або не вчиняти дії які не є обов`язковим для нього.

Відповідач не зміг довести суду, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, який мав для останнього негативні наслідки, сприяв запобіганню зараженню вірусом інших працівників. Доказів, що відповідачем застосовувалися інші альтернативні заходи обмеження контакту з працівниками, які б враховували, що позивач не був хворим, а також щодо неефективності інших протиепідемічних заходів, зокрема дотримання правил респіраторної гігієни, дотримання соціальної дистанції, дезінфекція тощо.

У свою чергу, відповідач, відсторонивши позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично поклав на нього обов`язок вчинити дії (виконати обов`язок - зробити щеплення), які у наведених вище Законах не визначені державою як обов`язкові.

Статтею 7 КАС України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Оскільки рішення про відсторонення позивача прийнято на підставі Постанови КМ України та в спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України - суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМ України від 09.12.2020 року за № 1236 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, та констатує необхідність вирішення спору на підставі норм ст. ст. 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Стаття 8 Конституції України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Судом відхиляються доводи відповідача щодо обов`язковості проведення щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, виходячи з наступного.

Відповідно до резолюції ПАРЄ № 2361 від 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування»: пункт 7.3.1 зобов`язує забезпечити інформування громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску щодо вакцинації, якщо вони не бажають цього робити; пункт 7.3.2 гарантує, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він і був вакцинований, через можливий ризик для здоров`я або не хоче бути вакцинованим.

Відповідно ч 1. та ч.3 ст. 6 заява ЮНЕСКО 2005 року про біоетику та права людини: будь-яке медичне втручання у профілактичних, діагностичних чи терапевтичних цілях має здійснюватися лише з попередньої, вільної та поінформованої згоди відповідної особи на основі належної інформації. Згода у відповідних випадках має бути явно вираженою і може бути відкликана відповідною особою у будь-який час та з будь-якої причини без негативних наслідків чи шкоди.

Відповідно статей 1,8,9 Нюрнберзького кодексу 1947 року абсолютно необхідною умовою проведення експерименту на людині є добровільна згода останнього. Експеримент має проводитися лише особами, які мають наукову кваліфікацію. На всіх стадіях експерименту від тих, хто проводить його або зайнятий у ньому, потрібно максимум уваги та професіоналізму. У ході проведення експерименту випробуваний має мати можливість зупинити його, якщо, на його думку, його фізичний чи психічний стан унеможливлює продовження експерименту.

Також, у резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) наголошується, що ніхто не може здійснювати політичного, соціального чи іншого тиску, а також дискримінації, у разі відмови від вакцинації.

Відповідно до вимог статей 4 та 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, держава може встановлювати тільки такі обмеження прав, які визначаються законом, визнає право кожної людини на найвищий досяжний рівень фізичного і психічного здоров`я та вживає заходи для повного здійснення цього права, включаючи ті, які є необхідними для запобігання і лікування епідемічних та інших хвороб і боротьби з ними.

Статтею 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25.06.1958 №111 визначено, що термін дискримінація охоплює, зокрема, будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.

Суд звертає увагу, що не до всіх працівників, які отримують заробітну плату із Державного бюджету України, також до працівників приватного сектору економіки України обмеження, передбачені наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153, не застосовані, що також свідчить про дискримінацію особи в залежності від того, в якій установі/організації вона працює. Фактично держава зобов`язала здійснити щеплення від COVID-19 деяких працівників підприємств, установ та організацій державної і комунальної форм власності, а у випадку відсутності відповідного щеплення саме вказана категорія осіб зазнає негативних наслідків.

Враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та повагою до прав позивача, гарантованих Конституцією України.

Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставини справи суд дійшов висновку про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для відсторонення позивача від виконання службових обов`язків за відмову від вакцинації, у зв`язку із чим позовні вимоги належить задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування наказу ГУНП у Львівській області №948 о/с від 08 листопада 2021 року в частині відсторонення від виконання службових обов`язків капітана поліції ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції у Львівській області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час незаконного відсторонення від виконання службових обов`язків (вимушеного прогулу) починаючи із 08.11.2021 року до моменту фактичного допуску позивача до виконання службових обов`язків, то суд зазначає таке.

Як визначено в частині першій статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як встановлено судом, в період з 08.11.2021 з дня відсторонення від роботи позивача, останньому було призупинено виплату заробітної плати. Судом також встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що наказом ГУНП у Львівській області від 24.02.2022 року №91о/с Про особовий склад ОСОБА_1 допущено до виконання посадових обов`язків (роботи) з 24.02.2022, тобто, з 24.02.2022 фактично виконує посадові обов`язки та, відповідно, отримує грошове забезпечення, відтак, середній заробіток за час відсторонення від роботи підлягає виплаті за період з 09.11.2022 року (дати відсторонення) по 23 лютого 2022 року (дня, по який грошове забезпечення не виплачувалось).

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Згідно з ст.27 Закону України Про оплату праці, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з довідки про доходи, виданої Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у Львівській області від 15.04.2022 середньоденний заробіток позивача, виходячи з розрахунку за два останні місяці роботи перед відстороненням (вересень та жовтень 2021 року), становить 414,87 грн (25307,14/61). Період відсторонення від роботи з 09.11.2021 по 23.02.2022 складає 107 календарних дні.

Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині шляхом стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 44391,09 грн. (414,87 грн х 107 календарні дні).

Крім того, суд зауважує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-41 постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції у Львівській області допустити ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків негайно після скасування наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №498 о/с від 08.11.2021 року, то, як встановлено судом вище, наказом ГУНП у Львівській області від 24.02.2022 року №91о/с Про особовий склад ОСОБА_1 допущено до виконання посадових обов`язків (роботи) з 24.02.2022, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 42000 грн, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1)якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2)якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі за незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

В силу п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач не надав суду жодних пояснень в обґрунтування розрахунку суми моральної шкоди (чому виходив саме з відповідної суми коштів, що оцінював для розрахунку тощо). Окрім того, не надав жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з оскаржуваними діями відповідача, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо. Також не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму шкоди.

Позивачем не надано суду належних доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою позивачу. Позивачем не доведено, що моральна шкода була завдана відповідачем саме у такому розмірі.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з вимогами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на користь позивача з Департаменту патрульної поліції України за рахунок його бюджетних асигнувань пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області № 498 о/с від 08.11.2021 в частині відсторонення від виконання службових обов`язків капітана поліції ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2021 по 23.02.2022 в сумі 44391 (сорок чотири тисячі триста дев`яносто одну) гривню 09 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області (місцезнаходження: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.