Справа № 420/3480/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3480/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС в Одеській області № 22 від 03.02.22 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не може повернутися до країни походження - Алжиру через побоювання за своє життя та здоров`я, та оскільки не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 7, на який посилається відповідач, то у позивача наявні умови, зазначені в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-1 (особа, яка потребує додаткового захисту), і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою. Відповідачем не досліджено інформацію по країні походження, що свідчить про формальний підхід до розгляду справи.

Ухвалою судді від 21.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

25.04.2022 до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця або додаткового захисту, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Водночас, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Азазга, область Тізі-Узу, Алжир, є громадянином Алжиру, за національністю алжирець, етнічна група бербери; за віросповіданням мусульманін-суніт; неодружений.

Мансер ОСОБА_2 вибув із Алжиру 03.06.2017 авіарейсом Алжир (Алжир) - Париж (Франція) - Бориспіль (Україна). На територію України потрапив 03.06.2017, легально, на підставі паспортного документу серії 168970663 від 27.07.2016, строком дії до 26.07.2026 та оформленою візою Y 02717456 від 29.05.2017.

На території України позивач навчався в Державному університеті телекомунікацій у м. Києві на підготовчому факультеті за напрямом «українська мова» в період 2017-2018 років, а також в Київському національному університеті технологій та дизайну на факультеті комп`ютерних технологій в періоді 2018-2020 років. Навчання не закінчив у зв`язку з фінансовими труднощами. На період навчання позивач проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання.

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 18.01.2022, тобто через 4 роки та 7 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 11.08.2017.

За результатами розгляду заяви позивача та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, наказом ГУ ДМС в Одеській області № 22 від 03.02.22 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодившись із чим, позивачем подано даний адміністративний позов.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, в обґрунтування заяви про надання захисту позивачем зазначено, що він наразі не може повернутися до Алжиру через побоювання зазнати переслідувань, що пов`язані із загостренням відносин (внутрішні зіткнення) між арабським і берберським населенням, що відбуваються на території Алжиру. Додатково позивач вказав економічну кризу та відсутність гідної роботи на території країни громадянської належності та називає це основною причиною небажання повертатися до Алжиру.

Стосовно причин звернення за міжнародним захистом, позивач повідомив про відсутність документів для легального перебування в Україні та пов`язану з цим неможливість офіційного працевлаштування та навчання.

В заяві від 18.01.2022 позивач зазначив, що на території Алжиру в рідному для нього місті Азазга, область Тiзi-Узу, проходять демонстрації населення проти влади, вищі посади яких займають араби, які обмежують права народу амазіг. Позивач зазначив про погане економічне становище в країні та безробіття, які спричиняють труднощі під час проживання.

Стосовно підтвердження проявів дискримінації за вказаною ознакою, під час опитування позивач повідомив, що представники етнічної групи бербери (амазiги) зазнають дискримінації від арабів, а також вважає, що араби знаходяться при владі та займають тільки головуючі посади, а берберське населення позбавлені взагалі своїх прав.

В ході аналізу особової справи позивача міграційним органом встановлено, що надана позивачем інформація не відповідає дійсності. Так, відповідно до інформації по Алжиру, закони, політика і практика Алжиру гарантують рівне відношення до різних слоїв населення, а саме посадові особи вживають поступові зусилля для задоволення культурних потреб громади амазiг, a берберська мова, була названа національною мовою в 1995 році і знову в 2002 році, що дозволяє офіційно викладати мову в школах, які обслуговують райони амазiг. Додатково встановлено, що значна частина алжирців за своїм походженням не є арабами (близько 72,7%), a берберами. Також, Конституція Алжиру передбачає захист честі та приватного життя людини, включаючи приватне життя будинку, спілкування та листування, право вільно вибирати місце проживання i вільно пересуватися по всій території країни, а також за кордон. Законодавство Алжиру забороняє дискримінацію щодо зайнятості, заробітної плати та умов праці на основі віку, статі, соціального і сімейного стану, сімейних зав`язків. політичних переконань, інвалідності, національного походження та належність до профспілки.

В ході опитування позивача органом міграційної служби також не встановлено будь-яких фактів або проявів дискримінації до нього особисто або членів його родини за ознакою належності до певної етнічної групи, встановлено, що шукач захисту безперешкодно здобув середню освіту на території Алжиру, подальше навчання продовжив на території України.

В подальшому безперешкодно звертався до державних інстанцій Алжиру з метою збору документів, необхідних для виїзду за кордон, інформація щодо будь-яких перешкод, які б могли чинитись позивачу, за матеріалами справи відсутня. Також, зі слів позивача, під час проживання в країні громадянської належності він особисто підтримував дружні стосунки із громадянами цієї країни іншої національності, а також володіє арабською мовою.

За висновком міграційного органу, звернення особи до ГУ ДМС в Одеській області через можливі переслідування за ознакою національності визнаються необґрунтованими та не підтверджуються за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту.

Натомість, в процесі аргументації висловлених побоювань переслідувань за ознаками національності позивач використовує загальну інформацію, яка взята зі сторонніх джерел і являє лише загальну картину без урахування індивідуальних особливостей звернення позивача. Так, позивач свідомо маніпулює лише загальними фактами історії країни задля створення легенди переслідування та аргументування причини звернення до ГУ ДМС в Одеській області, водночас, не вказує на жодні конкретні факти особистих переслідувань або елементи переслідувань близьких родичів, які б могли чинити вплив на обставини його подальшого безперешкодного проживання на території Алжиру. Зокрема, позивач стверджує, що його виїзд за межі країни громадянської належності було обумовлено лише з метою отримання освіти за кордоном, не вказуючи на конкретні випадки особистих утисків або переслідувань.

Під час опитування позивач чітко зазначив, що у випадку повернення до країни громадянської належності йому нічого не загрожує. Натомість, зазначив, що не бажає повертатися до Алжиру через економічні проблеми та безробіття, що, у свою чергу, не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця. Слід зазначити, що проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача не прослідковується взаємозв`язку між зазначеними обставинами та можливістю порушення його основоположних прав у випадку його повернення до країни громадянської належності.

Водночас, наступні обставини вказують на неправдоподібність наданої позивачем інформації та необґрунтованість висловлених побоювань стосовно ймовірної загрози елементом: зазнати переслідувань на Батьківщині за вказаним елементом.

Так, в ході проведеної співбесіди інформація стосовно неможливості виїзду позивача до країни громадянської належності, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення до Алжиру, вважається необґрунтованою, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень.

За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи у позивача не отримано інформації, яка б вказувала на обставину прийняття його близькими родичами участі або надання сприяння протестам, які наразі відбуваються на території Алжиру; заявник не перебував та не перебуває членом антиурядових організаціях; не надає ствердну відповідь про власне опозиційне ставлення до діючої влади на території Алжиру, ніколи не приймав активних дій, спрямованих проти діючої влади або на повалення діючого політичного та державного устрою на території Алжиру та не займався протиправною діяльністю, що вказує на відсутність підстав для визначення позивача як опозиціонера по відношенню до діючої влади та можливих переслідувань за вказаною обставиною.

У заяві від 18.01.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території Алжиру. Ані він, ані його близькі родичі ніколи не мали жодних проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності або антидержавних формувань.

Також будь-яких фактів щодо свавільного переслідування усіх берберiв на території Алжиру встановлено не було, що додатково підтверджується об`єктивною ситуацією щодо найближчих родичів особи (батьки та брат), які також є берберами, водночас не зазнавали та не зазнають будь-яких переслідувань або дискримінації з боку алжирської влади. Крім того, під час проведення протоколу співбесіди розгляду заяви особи було встановлено, що власне берберська мова та культура не є забороненими на території Алжиру. Також на території країни громадянської належності існує можливість самостійного вивчення берберської мови, ознайомлення з відповідними телевізійними каналами, періодичними виданнями. люди мають можливість спілкування берберською мовою, відзначати відповідні свята та обряди, що також вказує на відсутність конвенційних переслідувань заявника в Алжирі.

Крім того, позивач мав безперешкодний доступ до будь-яких адміністративних послуг, що надаються державою. За матеріалами особової справи, проведеного аналізу тверджень позивача відсутня інформація, у відповідності до якої шукачу захисту було б необґрунтовано відмовлено у наданні передбачених державних послуг у зв`язку з його національністю, на що, зокрема, вказує обставина оформлення документу гр. ОСОБА_3 .

На території Алжиру не було порушено право позивача на освіту та гідне працевлаштування за набутими навичками, що вказує на відсутність спроб його утисків або дискримінаційних обмежень на території країни громадянської належності.

Також у позивача ніколи не виникало суттєвих проблем з населенням країни, установленням соціальних зав`язків на території країни громадянської належності, що вказує на обставину відсутності у позивача конфліктів за етнічною ознакою на території країни громадянської належності, необґрунтованості побоювань зазнати переслідувань за вищезазначеними ознаками у випадку повернення до Алжиру.

Позивач не повідомляє про обставину можливих утисків або дискримінації його близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності та зазначає, що у родини не має ніяких проблем з проживанням.

Крім того, позивач мав можливість безперешкодного доступу до лікарень, державних та комерційних закладів на території країни громадянської належності Алжиру, що вказує на відсутність випадків необґрунтованої відмови у отриманні передбачених послуг.

Позивач підтвердив відсутність конфліктів або прийнятих спроб агресії по відношенню до нього з боку арабів у зв`язку з його належністю до берберської національності, водночас, зазначаючи під час проживання на території Алжиру ні він, ні його родина ніколи не переслідувалися з приводу цієї ознаки.

Також позивач вказав, що берберська мова не є забороненою на території Алжиру та є поширеною мовою спілкування чисельної групи осіб на території країни громадянської належності, зокрема, зазначаючи, що він мав можливість навчатися берберській мові в родинному в школах, подальшого вільного спілкування.

Позивач мав можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності, а також вільного виїзду за кордон, не зазнаючи при цьому ніяких проблем чи перешкод.

Крім того, позивач ніколи публічно та/або через ЗМІ не висловлював власну позицію з приводу тих або інших актуальних питань розвитку країни громадянської належності; не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з конвенційними ознаками визначення статусу біженця; не с членом відокремленої релігійної групи або етнічної меншості, він також не був учасником міжрелігійних або міжетнічних конфліктів, що зводить до мінімуму загрозу ризику його переслідувань за конвенційними ознаками у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

У близьких родичів позивача залишилась рухома та нерухома власність на території країни громадянської належності, що вказує на наявність засобів до проживання та адаптації заявника у випадку повернення до Алжиру.

Позивач не може чітко зазначити, що може загрожувати йому у випадку повернення до Алжиру. Натомість, обставини, за яких він безперешкодно особисто отримав паспортний документ ще в 2016 році, відкрив візу до України 29.05.2017 року та без жодних проблем перетнув державний кордон Алжиру - свідчить про відсутність у нього відповідних проблем.

Разом з тим, причину виїзду позивача за межі країни громадянської належності саме через обставину потенційних переслідувань в Алжирі спростовує обставина особистого оформлення ним студентської візи до України за запрошенням від університету. Зокрема, при заповненні пакету документів, необхідних для виїзду на територію України заявник жодним чином не повідомляв про обставину потенційних утисків або переслідувань на території країни громадянської належності, зазначаючи, що він виїжджає до України з метою отримання освіти.

Під час проживання на території України позивач безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни громадянської належності для отримання реєстраційної карти в 2018-2019 роки, отримував необхідні послуги, не зазнаючи при цьому утисків або дискримінації та не зазнавав жодних проблем при подібних зверненнях, що свідчить про те, що позивач мав бажання та відповідну можливість користуватися захистом з боку країни громадянської належності, належним чином користувався вказаним захистом, не зазнавав проблем або утисків у зв`язку з вищезазначеною обставиною. Зазначене вказує на те, що особа не потребує міжнародного захисту, оскільки не вона продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, не має потреби для відмови у користуванні подібним захистом.

Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»: під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернутись на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянами, то це може розцінюватись як відмова у захисті згідно його визначення.

Термін «не бажає» відносить до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності. Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

Вищезазначене свідчить про відсутність проблем з органами державної влади, позивач не перебуває в розшуку на території громадянської належності і вказує на бажання позивача користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечувати його права як громадянина, що в свою чергу підтверджує те, що особа не потребує міжнародного захисту так як він продовжує користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Повідомлена позивачем обставина під час співбесіди щодо небажання повернення на територію Алжиру у зв`язку з ймовірним примусовим рекрутуванням до лав збройних сил Алжиру не визнається в якості підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не зміг навести об`єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного можливого примусового вербування до збройних сил Алжиру. Так, шукач захисту не надав жодних доказів або документальних підтверджень (повісток) можливості свого примусового призову до армії, під час проведення протоколів співбесід позивач навів різну, нечітку та суперечливу інформацію стосовно обставин ймовірного рекрутування до армії. Позивач зазначив, що детально ознайомлювався з військовим законодавством в Алжирi, але детально розповісти не може, називає тільки загальну інформацію.

Позивач не навів жодних тверджень або доказів, щоб вказували на наявність у нього релігійних. політичних або моральних поглядів, відповідно до яких він не бажає проходити строкову військову службу.

Згідно міжнародного законодавства, можливістю для уникнення зазначеного факту с релігійні переконання особи або «пацифістські» погляди (п. 164-171 Керівництва процедур и критеріїв визначення статусу біженця). Припущення щодо рекрутування до армії не прийняті міграційною службою.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути слиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або оральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Позивач не навів об`єктивних фактів підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил. Інформація щодо примусового вербування позивача до збройних сил не доведена.

За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача відповідач дійшов висновку про відсутність ознак, які б вказували на те, що у випадку повернення до Алжиру позивач стане жертвою цілеспрямованих неправомірних переслідувань у зв`язку з обставиною не проходження ним строкової військової служби.

Під час та після закінчення навчання на території України позивач безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни громадянської належності, отримував необхідні послуги, не зазнаючи при цьому утисків або дискримінації; не було спроб з боку офіційних представників зазначених установ застосувати до заявника санкції у зв`язку з обставиною не проходження ним строкової військової служби, що свідчить про відсутність у позивача проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності у зв`язку з обставиною не проходження ним строкової військової служби, відсутність його цілеспрямованого переслідування.

Позивач не знаходиться в офіційному розшуку на території країни громадянської належності, а відповідно до його тверджень, він не вважає себе особою, яка ухиляється від призову до лав збройних сил, а просто не хоче брати участь у знищенні свого народу.

В свою чергу, близькі родичі особи (матір і батько), які залишились проживати на території Алжиру, не зазнають жодних проблем або переслідувань з боку представників органів державної влади Алжиру у зв`язку з обставиною не проходження заявником строкової військової служби, а за матеріалами особової справи позивача відсутня інформація стосовно їх можливих затримань або викликів з метою проведення допитів.

Слід зазначити, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доказами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В свою чергу, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, від 4.03.2019 по справі № 815/2505/17, від 31.03.2020 по справі № 420/4829/19.

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості власного переслідування на території Алжиру, а також аналізуючи актуальну інформацію по країні походження, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу № 22 від 03.02.22, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, Одеса, Одеська область, 65045; ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк