Справа № 460/18282/21
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2022-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

04 травня 2022 року м. Рівне №460/18282/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку у відповідності до вимог пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008;

2) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 189817,98грн, за період з 11.04.2020 по 28.12.2021, у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 13.09.2017 № 318 відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач був звільнений з військової служби у запас. 21.09.2017 наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 215 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Проте, в день виключення зі списків особового складу частини, із позивачем, не був проведений повний розрахунок, а саме: не виплачено в належних розмірах матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2017 роки, грошову допомогу для оздоровлення за 2014-2017 роки та одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджується рішенням суду по справі № 460/9772/20. Названі вище складові грошового забезпечення в належних розмірах позивач отримав лише 28.12.2021. Однак, під час проведення таких виплат, відповідач не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в зв`язку з чим і подано позов до суду. Також позивач покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19, у якій, на його думку, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування зменшення (співмірності) розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та доцільність керуватися в такому випадку лише Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач подав відзив на позов, в якому заперечує проти позову. Свої заперечення аргументує тим, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Також зазначає, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій навів доводи та аргументи на спростування позовних вимог, тотожні наведеним у позовній заяві.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

30.12.2021 позовна заява надійшла до суду.

31.12.2021 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04.01.2022 позивач подав до суду клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати, яке судом не вирішувалося, оскільки відповідне процесуальне питання було вирішене при відкритті провадження у справі.

18.01.2022 позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог.

01.02.2022 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

08.02.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив.

Обставини справи, встановлені судом:

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.09.2017 № 318 підполковника ОСОБА_1 відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено у запас за пунктом «б» за станом здоров`я.

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 № 215, ОСОБА_1 з 28.09.2017 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського ОМВК Рівненської області.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 по справі № 460/9772/20 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 - 2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2014-2017 роки з врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, із врахуванням в складі грошового забезпечення з якого вона нараховується, щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, та індексації грошового забезпечення, які отримав ОСОБА_1 під час проходження військової служби за останньою штатною посадою з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 по справі № 460/9772/20 набрало законної сили 16.12.2021 та виконано відповідачем 28.09.2021, що підтверджується роздруківкою по картковому рахунку позивача про зарахування коштів в сумі 73847,59грн.

Вважаючи, що така затримка розрахунку з позивачем надає йому право звернутися до суду з вимогою щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки, позивач подав позовну заяву.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З вказаного вище слідує висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, в контексті приписів статей 116, 117 КЗпП України, останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.

Як уже було встановлено судом та зазначено вище, 28.09.2017 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.

Натомість, остаточний розрахунок із позивачем проведено лише у 28.12.2021, що підтверджується роздруківкою по картковому рахунку позивача та не заперечується учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті.

Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день фактичного звільнення позивача 28.09.2017, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України.

При цьому, право на отримання невиплачених вчасно сум встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.08.2021 по справі № 460/9772/20, яке набрало законної сили 16.12.2021.

Крім того, судом встановлено, що судовими рішеннями по справах №№ 460/2342/20, 460/3528/20 на користь позивача вже був стягнутий середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за періоди з 28.09.2017 по 12.02.2020 та з 13.02.2020 по 10.04.2020 відповідно.

Таким чином, станом на день вирішення цієї справи затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулась з 11.04.2020 та по день фактичної виплати - 28.12.2021.

Оскільки відповідач не провів з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

Разом з тим, довідки про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення ні позивачем, ні відповідачем до матеріалів справи не долучено.

В той же час, судом встановлено, що відповідні обставини встановлені рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 по справі № 460/3528/20, зі змісту якого слідує, що розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 на момент звільнення зі служби становив 302,74грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 10.02.2021 після закриття апеляційного провадження у справі № 460/3528/20, а тому в силу вимог частини четвертої статті 78 КАС України встановленні таким судовим рішенням обставини не потребують доказування.

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації, а саме -11.04.2020 по день фактичного розрахунку 28.12.2021, становить 625 днів (28.12.2021, як день фактичного розрахунку, не включається у день затримки). Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 189212,50грн.

Між тим, в порівнянні розміром сум окремих складових грошового забезпечення, виплачених позивачу на виконання рішення суду по справі № 460/9772/20, (73847,59грн) вищевказані розрахункові суми (189212,50грн) не можна вважати співмірними, оскільки такі кілька разів перевищують суму коштів, виплачених на виконання судового рішення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується судом під час вирішення цього спору.

Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 73847,59грн (сума грошового забезпечення невиплачена при звільненні) / 189212,50грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,390.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 302,74грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,390 х 625 (дні затримки розрахунку) = 73792,88грн.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд дійшов висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.04.2020 по день фактичного розрахунку 28.12.2021 в розмірі 73792,88грн.

Наведену суму можна вважати обґрунтовано пропорційною, тому саме такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути з відповідача на користь позивача.

При цьому, суд відхиляє як безпідставне та необґрунтоване покликання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19, у якій, на його думку, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування зменшення (співмірності) розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та доцільність керуватися в такому випадку лише Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

По-перше, в межах справи № 9901/407/19 Велика Палата Верховного Суду здійснювала перегляд в апеляційному порядку спору щодо поновлення незаконно звільненого працівника на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд зауважує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні є відмінними за своєю правовою природою та призначенням. Зокрема, середній заробіток за час вимушеного прогулу по своїй суті є заробітною платою, яку працівник не отримав у зв`язку з незаконним звільненням. В свою чергу, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні є компенсацією звільненому працівнику майнових втрат, які той зазнав у зв`язку з непроведенням повного розрахунку при звільнені.

Відтак, спірні правовідносини у справі № 9901/407/19 та цій справі не є тотожними, що виключає можливість врахування при вирішенні цієї справи правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19.

По-друге, у постанові від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19 Велика Палата Верховного Суду взагалі не досліджувалося питання правозастосування статті 117 КЗпП України та, відповідно, не сформувала в названому судовому рішенні жодного правового висновку щодо застосування такої норми права.

Тому, з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 9901/407/19 взагалі не підлягає для застосування при вирішенні цього спору.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави для відшкодування судових витрат у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2020 по 28.12.2021 в розмірі 73792,88грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04 травня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Суддя Н.В. Друзенко