Справа № 640/3804/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3804/21 Суддя першої інстанції: Клочкова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати повідомлення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03 лютого 2021 року № 25;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що відповідач та суд першої інстанції не перевірили інформацію про країну походження та не врахували повідомлені ним під час співбесіди обставини щодо переслідування в Російській Федерації. Також в апеляційній скарзі наголошує на тому, що звертаючись до органів ДМС України з повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повідомив нові обставини, яким не було надано належної оцінки.

Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що у повторній заяві шукач захисту наводить факти про можливість його переслідування у Російській Федерації, які тотожні відомостям, що були спростовані ДМС України та судами різних інстанцій. Також відповідач просив врахувати, що взаємозв`язок між погіршенням стану здоров`я заявника та його дружини і твердженнями щодо переслідування не був установлений. Наявність захворювань саме по собі не є конвенційною ознакою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додатково відповідач зауважив, що інформація щодо переслідування громадян Російської Федерації, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті, є загальновідомою. Однак вивчивши усі факти та матеріали, наявні у справі шукача захисту, відповідач встановив, що саме позивача це не стосується: він не займався будь-якою публічною діяльністю, яка могла привернути до нього увагу влади; не брав участі в акціях протесту, не входив до складу політичних, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Хабаровськ. На цей час позивач разом з дружиною та донькою проживає у м. Києві на підставі посвідки на постійне місце проживання в Україні від 29 квітня 2015 року.

Вперше ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 05 березня 2018 року.

За результатами розгляду такої заяви ДМС України наказом від 26 березня 2018 року № 114 прийняла в оформлення документи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак рішенням від 06 березня 2019 року № 89-19 було відмовлено у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з рішенням ДМС України від 06 березня 2019 року № 89-19, ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року у справі № 640/4982/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2020 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року касаційну скаргу позивача повернуто з підстави, передбаченої п. 4 ч. 4 ст. 332 КАС України, адже в касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

ОСОБА_1 14 січня 2021 року повторно звернувся до міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із позивачем 19 січня 2021 року було проведено співбесіду, про що складено відповідний протокол.

Головним спеціалістом сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області 03 лютого 2021 року було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області видало наказ від 03 лютого 2021 року № 38 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 03 лютого 2021 року № 25. У повідомленні зазначено, що відповідне рішення прийняте на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» у зв`язку тим, що раніше ОСОБА_1 вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону та зазначені умови під час звернення за захистом до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області не змінилися.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вперше він звернувся до органів міграційної служби із заявою від 05 березня 2018 року, посилаючись на тиск на нього та постійні погрози з боку невстановлених осіб, а також фабрикування у 2015 року кримінальної справи через обвинувачення у шахрайстві у зв`язку із власними політичними поглядами та висловлюваннями на адресу діючої влади Російської Федерації. У повторній заяві позивач наводить факти про можливість його переслідування у Російській Федерації, фабрикування щодо нього кримінальної справи, які тотожні відомостям, що спростовані ДМС та судами під час розгляду попередньої заяви від 05 березня 2018 року, що було також встановлено відповідачем у письмовому висновку від 19 січня 2021 року.

Також суд першої інстанції зауважив, що в матеріалах справи відсутні нові докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі у країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тому з огляду на встановлені обставини посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у разі повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді переслідувань, утисків, тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання відносно позивача, що відповідали б вимогам Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС від 26 червня 2013 року № 2013/32/ЕU «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)».

Іншою підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку суд першої інстанції визнав обґрунтованою, слугувало не встановлення за результатами розгляду матеріалів особової справи № 2021KYIV0004 взаємозв`язку між погіршенням стану здоров`я заявника та його дружини із твердженнями позивача щодо переслідування, а наявність таких захворювань як системний червоний вовчак (автоімунне захворювання) та гіпертонічна хвороба (захворювання системи кровообігу) само по собі не є конвенційною ознакою для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Додатково суд першої інстанції зауважив, що повідомлення від 03 лютого № 25 є лише формою інформування позивача про факт прийняття наказу від 03 лютого № 38, яким власне і вирішено відмовити ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому правові наслідки для позивача створює виключно наказ від 03 лютого № 38, натомість повідомлення від 03 лютого № 25 не порушує його права.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу п.п. 1, 13 ст. 1 зазначеного Закону передбачають, що цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з висновком від 03 лютого 2021 року та повідомленням від 03 лютого 2021 року № 25 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з наявністю рішення від 06 березня 2019 року № 89-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і зазначені умови не змінилися.

Таким чином для правильного вирішення справи першочергово належить перевірити чи змінилися обставини, за яких ДМС України було прийнято рішення від 06 березня 2019 року № 89-19.

Дослідивши висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29 грудня 2018 року, на підставі якого було прийнято рішення від 06 березня 2019 року № 89-19, колегія суддів встановила, що в якості підстави для звернення за захистом в Україні позивач посилався на постійний тиск з боку колишнього партнера по бізнесу ОСОБА_2 після анексії Криму та подій на сході України у 2014 році, з огляду на його знайомство із майбутньою дружиною - громадянкою України та наміром у подальшому оселитися на території України. Також позивач повідомляв про фабрикування у Російській Федерації проти нього кримінальної справи за обвинуваченням у шахрайстві. На думку позивача, таку кримінальну справу було розпочато за допомогою ОСОБА_2 у зв`язку з його проукраїнською позицією та політичними поглядами.

ДМС України в ході опитування позивача встановила, що історія його переслідування через власні політичні погляди та відношення до певної соціальної групи є необґрунтованою та не містить конвенційних ознак для визнання біженцем. Натомість ДМС України прийшла до висновку, що єдиною причиною звернення позивача до територіального підрозділу ДМС України стало бажання уникнути екстрадиції та кримінальної відповідальності в країні громадянської належності. Такий висновок обґрунтований, зокрема, тим, що заявник постійно проживає на території України з 2015 року і документований посвідкою на постійне проживання в нашій країні, а за захистом в Україні звернувся лише 05 березня 2018 року з метою затягування процедури екстрадиції після факту нетривалого затримання в Україні; елемент кримінального переслідування позивача не містить конвенційних ознак, адже пов`язаний із здійсненням фінансових операцій між заявником та постраждалими особами, а діяльність компанії «Дальтехнокомплект», засновком якої є позивач, не поширюється на справи політичного, військового або релігійного характеру.

Як вже зазначалося, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року у справі № 640/4982/19, що залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2020 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 06 березня 2019 року № 89-19.

Звертаючись 14 січня 2021 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 повідомив про здійснення тиску на нього та членів його родини з причин, про які він повідомляв у заяві від 05 березня 2018 року.

Позивач зазначив, що протягом останніх двох років продовжують надходити погрози, які призвели до погіршення самопочуття і в подальшому смерті його матері, виникнення захворювання у його дружини, яке має наслідком встановлення їй інвалідності, а також погіршення стану його здоров`я - розвитку гіпертонії і загрози інсульту. Додатково позивач повідомив, що внаслідок такої ситуації його малолітня донька не має можливості вести повноцінний спосіб життя, відвідувати школу, виходити на прогулянку.

Отже, обставини, про які позивач зазначив у повторній заяві, стосуються не нових підстав для його переслідування, а наслідків, які, за його твердженням, настали внаслідок продовження тиску з причин, про які він повідомляв 05 березня 2018 року.

Повідомлені ОСОБА_1 під час співбесіди 19 січня 2021 року обставини щодо причин та характеру переслідувань також відповідають тим, що вже зафіксовані у матеріалах справи за його попереднім зверненням від 05 березня 2018 року та досліджені ДМС України і судами першої й апеляційної інстанцій у межах справи № 640/4982/19.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновком відповідача та суду першої інстанції про те, що заявник не надав нових відомостей щодо своєї справи, присутності нових обставин у заяві шукача не встановлено.

Згідно з висновком від 03 лютого 2021 року відповідачем було досліджено відкриту інформацію щодо набутих, зі слів заявника, хвороб його дружиною та ним особисто і зроблено висновок, що взаємозв`язок між погіршенням стану здоров`я та твердженнями заявника щодо переслідування не вважається встановленим.

Перевіряючи обґрунтованість такого висновку колегія суддів виходить першочергово із того, що при зверненні до органів ДМС України із заявами від 05 березня 2018 року та 14 січня 2021 року ОСОБА_1 не довів фактів його переслідування саме за ознаками, визначеними п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість взаємозв`язок між погрозами та негативними наслідками для здоров`я міг бути досліджений лише після підтвердження фактів надходження відповідних погроз і того, що вони обумовлені саме політичними переконаннями ОСОБА_1 чи належністю його до певної соціальної групи.

Під час прийняття оскаржуваного наказу Центральним міжрегіональним управлінням ДМС України у м. Києві та Київській області було досліджено та враховано інформацію про країну громадянської приналежності позивача.

Так, у висновку від 03 лютого 2021 року зазначено, що в Росії продовжують фіксуватисистемні порушення прав та свобод людини, про що відомо з мережі Інтернет, однак не доведено належними та допустимими доказами наявність порушень стосовно заявника. Інформація щодо переслідування громадян Російської Федерації, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті, є загальновідомою. Дійсно підтверджується наявність порушень прав людини, обмежень свободи слова в інтернеті та практики фальсифікації кримінальних справ, однак це зазвичай стосується не пересічних громадян, а певної категорії громадян: політичних опонентів, правозахисників, журналістів, членів певних організацій. Однак, вивчивши усі факти та матеріали, наявні у справі шукача захисту, відповідач встановив, що заявник не займався будь-якою публічною діяльністю, яка могла привернути до нього увагу влади; не брав участі в акціях протесту, не входив до складу політичних, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій. Заявник не належить до відповідної категорії осіб (групи ризику) - не є політичним активістом, не займався опозиційною публічною діяльністю, а з матеріалів особової справи не встановлено інформації щодо загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, смертної кари або виконання вироку про смертну кару стосовно заявника.

Відповідачем було також правильно оцінено пояснення позивача щодо обставин та причин виїзду з Російської Федерації і проживання на території Україні та зроблено обґрунтований висновок про те, що звернення за захистом в Україні не було обумовлене його переслідуванням з політичних мотивів.

Обставини, що передували прибуттю ОСОБА_1 на територію України, строк перебування в Україні до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також пояснення, які були надані під час співбесіди у свої сукупності вказують на те, що рішення відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правильним та ґрунтується на вимогах Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку