Справа № 140/2039/22
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року ЛуцькСправа № 140/2039/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30 вересня 2019 року № Ф-11506-55У та від 21 лютого 2020 року №Ф-11506-55У.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 28.12.2002 вона була взята Луцькою ДПІ на облік як підприємець, з 04.12.2002 стала на облік як платник єдиного внеску. Однак жодною підприємницькою діяльністю позивач не займалася і доходів не отримувала, а вже з 05.05.2003 позивач працювала та працює по даний час завідувачем виробництва на Луцькому комбінаті шкільного і студентського харчування, тож за вказаний у вимогах період роботодавець вже сплатив за позивача, як найманого працівника єдиний внесок. Відтак у позивача відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску як особи, що перебуває у трудових відносинах.

Позивач вважає, що вимоги сплати єдиного соціального внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем призводить до подвійного оподаткування, тому визначення ГУ ДПС у Волинській області зобов`язань зі сплати єдиного соціального внеску є безпідставним.

Ухвалою судді від 21.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що ГУ ДПС у Волинській області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд також наголошує, що за змістом статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, позаяк заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Отже, заявлене у відзиві клопотання про розгляд справи за участі представника ГУ ДПС у Волинській області, не підлягало судом вирішенню по суті.

Позивач у відповіді на відзив підтримав власну правову позицію, наведену в позовній заяві.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.05.2022 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем 28.12.2002 та взята на облік як платник податків в ГУ ДПС у Волинській області, про що зроблено відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та внесені відповідні дані до інформаційної системи ДФС України. 10.02.2022 до вказаного реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності.

Згідно із даними інтегрованої картки платника податків за платежем єдиний соціальний внесок для фiзичних осіб-пiдприємців, у тому числі, якi обрали спрощену систему оподаткування та осiб, якi проводять незалежну професійну діяльність за ОСОБА_1 станом на 19.01.2021 року рахується борг по єдиному внеску в загальній 37788,74 грн.

Зокрема, позивачу нараховано єдиний соціальний внесок за наступні періоди: 09.02.2018 у сумі 8448 грн (за 2017 рік); 19.04.2018 у сумі 2457,18 грн (за І квартал 2018 року); 19.07.2018 у сумі 2457,18 грн (за II квартал 2018 року), 19.10.2018 у сумі 2457,18 грн (за IІI квартал 2018 року), 21.01.2019 у сумі 2457,18 грн (за IV квартал 2018 року), 19.04.2019 у сумі 2754,18 грн (за І квартал 2019 року); 19.07.2019 у сумі 2754,18 грн (за II квартал 2019 року), 21.10.2019 у сумі 2754,18 грн (за IІI квартал 2019 року), 20.01.2020 у сумі 2754,18 грн (за IV квартал 2019 року), 21.04.2020 у сумі 2078,12 грн (за І квартал 20209 року); 20.07.2020 у сумі 1039,06 грн (за II квартал 2020 року), 19.10.2020 у сумі 3178,12 грн (за IІI квартал 2020 року), 19.01.2021 у сумі 2200,00 грн (за IV квартал 2020року).

ГУ ДПС у Волинській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів сформувало ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю вимоги від 30.09.2019 №Ф-11506-55У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 30.09.2019 у сумі 18276,72 грн. та від 21.02.2020 №Ф-11506-55У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 31.10.2019 у сумі 26539,26 грн., які були надіслані для виконання до Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Незгода позивача із такими вимогами стала підставою для його звернення із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно із абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19) Верховним Судом сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 18.03.2020 у справі №140/1777/19, від 03.04.2020 у справі №140/642/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з матеріалів справи позивачу нараховано єдиний соціальний внесок за 2017 рік в розмірі 8448, виходячи з мінімального розміру з 01 січня 2017 року - 704 грн. (704 грн х 12 = 8448,00 грн.,), за січень-грудень 2018 року в розмірі - 9828,72 грн., виходячи з мінімального розміру з 01 січня 2018 року - 819,06 грн. (819,06 грн х 12 = 9828,72 грн.), за січень -вересень 2019 року в розмірі 8262,54 грн. виходячи з мінімального розміру з 01 січня 2019 року - 918,06 грн. (918,06 грн х 9 = 8262,54 грн.), всього - 26539,26 грн.

Водночас, як слідує із довідок Луцького комбінату шкільного і студентського харчування від 09.02.2022 №8, від 11.02.2022 №9, від 03.03.2022 №12, ОСОБА_1 працює завідувачем виробництва з 05.05.2003 (наказ №27 від 06.05.2003) по даний час факт, з січня 2017 року по січень 2022 року позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, на яку в свою чергу нараховувалися страхові внески. Отже, позивач є застрахованою особою в системі державного соціального страхування і платником єдиного внеску за неї у зазначений період був роботодавець.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019 № Ф-11506-55У та від 21.02.2020 №Ф-11506-55У не можна вважати правомірними.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду відповідач у даній справі не довів правомірність своїх дій при прийнятті вимог про сплату боргу (недоїмки) від 30.09.2019№ Ф-11506-55У та від 21.02.2020 №Ф-11506-55У.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 992,40 грн., сплачений згідно із квитанцією від 14.02.2022 №50.

Разом з тим, на момент прийняття рішення у цій справі у матеріалах справи відсутні належні докази (договір про надання правничої допомоги, квитанція або платіжне доручення, тощо) на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу (як про це вказано у позовній заяві), у зв`язку із чим підстави для стягнення на користь позивача таких витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи 44106679) про визнання протиправними та скасування вимог, задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 30 вересня 2019 року № Ф-11506-55У та від 21 лютого 2020 року №Ф-11506-55У.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992 грн 40 коп. (дев`ятсот дев`яності дві грн 40 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк