Справа № 420/4554/22
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4554/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул.Косовська,2Д, м.Одеса, 65017) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради в якому просить:

визнати протиправним скасувати рiшення Департаменту надання Ta адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати протиправним та скасувати рiшення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 видав 07.02.1996 року, Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області.) та ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 номер НОМЕР_3 видав 17.01.1996 року, Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області) за адресою: АДРЕСА_2

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивачі звернулися до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Разом iз заявою було надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235018736 від 02 грудня 2020 року, технічний паспорт, серія та номер 461/20, виданий 03 листопада 2020 року. Проте, відповідей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року №282262609 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було відмовлено в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що вказаний будинок являється садовим.

Позивач вважає, що рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є неправомірним та таким, що прийняте з підстав, які суперечать чинному законодавству України.

Ухвалою суду від 25.03.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст. 262 КАС України).

20.04.2022 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити, зазначивши, що зі змісту витягу сформованого адміністратором Департаменту з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачалось, що за адресою: АДРЕСА_2 розташовано садовий будинок, що не являється об`єктом житлової нерухомості. Дослідивши документи, надані суб`єктами звернення для отримання адміністративної послуги, адміністратор Департаменту, керуючись статтею 9-1 Закону та пунктом 11 Правил, правомірно прийняв рішення про відмову у наданні адміністративної послуги, у зв`язку з тим, що Позивачами не подано необхідних документів або інформації, про що і зазначено у заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання від 01.11.2021. Враховуючи вищезазначене, відмова в реєстрації місця проживання Позивачів прийнята Департаментом на підставі вимог чинного, на момент звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , законодавства України, є обґрунтованою та вмотивованою..

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

01 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради iз заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Разом із заявою ОСОБА_1 було надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235018736 від 02 грудня 2020 року, технічний паспорт, серія та номер 461/20, виданий 03 листопада 2020 року.

Також, 01 листопада 2021 року, ОСОБА_2 звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з заявою надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235018736 від 02 грудня 2020 року, технічний паспорт, серія та номер 461/20, виданий 03 листопада 2020 року.

Як зазначає позивач та підтверджується відповідачем те згідно відповідей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року №282262609 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було відмовлено в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із тим, що вказаний будинок являється садовим.

Позивачі вважають рiшення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року про відмову в реєстрації місця проживання протиправними та за захистом своїх прав звернулися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно положень ст.4 Житлового кодексу Української PCP жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу PCP і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, установлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року (ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно з ч.ч.1 та 3 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається: свідоцтво про народження; квитанція про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до положень ст.9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Згідно з п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до п.8 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Згідно з п.9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Відповідно до п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 30 листопада 2021 року, який складений експертом Власенко О.Д., садовий будинок літ. «А» за адресою: АДРЕСА_2 , який згiдно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №235018736 від 02 грудня 2020 року, технічний паспорт, серія та номер 461/20, виданий 03 листопада 2020 року належить на праві приватної власності ОСОБА_1 - вiдповiдає вимогам державних будівельних норм.

Зазначені обставини дають підстави для висновку, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , оснащений водопостачанням, водовідведенням, газопостачанням, електроенергією, каналізація і водовідведення вигрібна яма, вентиляція природна та експлуатується власником постійно.

Водночас, реєстрація місця проживання фізичної особи здійснюється за наявності в особи житла.

При цьому, житлом може вважатись інше приміщення за умови, якщо таке придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переведення садових і дачних будинків у жилі будинки та реєстрації в них місця проживання» від 02.09.2014 року № 1673-VII, ЖК УРСР доповнено статтею 8-1 «Переведення в жилі будинки садових і дачних будинків», згідно з якою громадяни <...> мають право на переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може використовуватися для проживання в ньому.

Вказані висновки узгоджуються з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року по справі № 2340/4673/18 яка полягає в наступному: садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду, визначений ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української PCP; відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації; факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.

За таких обставин, посилання відповідача, що реєстрація місця проживання здійснюється виключно у житлі, до якого садовий будинок не відноситься, суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Суд зазначає, що реєстрація місця проживання особи це адміністративний акт, який має своєю ціллю довести до відома держави про вибране людиною місце проживання. Ніяких повноважень, що обмежують право на вільний вибір місця проживання у держави немає. І до майнових прав особи на житловий будинок, садовий будинок чи дачний будинок реєстрація місця проживання взагалі ніякого відношення не має.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 10.10.2019 року справа № 2340/4673/18, адміністративне провадження № К/9901/18913/19.

Тобто, на думку суду, за наявності вказаних обставин у відповідача були відсутні підстави для відмови позивачу у здійсненні реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року про відмову у здійсненні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , є протиправним та належить до скасування.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.11.2021 року та здійснити реєстрацію її місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул.Косовська,2Д, м.Одеса, 65017) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним скасувати рiшення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;

Визнати протиправним та скасувати рiшення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 01 листопада 2021 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул.Косовська,2Д, м.Одеса, 65017, ) повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.11.2021 року та зареєструвати ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 видав 07.02.1996 року, Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_2 номер НОМЕР_3 видав 17.01.1996 року, Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП: НОМЕР_5 ) за адресою: АДРЕСА_2

Стягнути на користь ОСОБА_1 (паспорт КЕ номер НОМЕР_6 видав 07.02.1996 року, Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, РНОКПП: НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул.Косовська,2Д, м.Одеса, 65017, ) сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (паспорт КЕ номер НОМЕР_3 видав 17.01.1996 року, Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП: НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул.Косовська,2Д, м.Одеса, 65017, ) сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко