Справа № 580/4515/21
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4515/21 Суддя (судді) першої інстанції: Петро ПАЛАМАР
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Бринюк Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області (далі - відповідач), в якому просив визнати дії управління Держпраці у Черкаській області протиправними та скасувати постанову управління Держпраці у Черкаській області від 02 березня 2021 року № ЧК 56/458/АВ/ТД-ФС-10.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що відповідач фактично двічі притягнув його до адміністративної відповідальності за одне й теж правопорушення. Так, апелянт спочатку був притягнутий до відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП (постанова Черкаського районного суду від 23.03.2021) потім за ст.265 КЗпП.

Крім того, апелянт стверджує про те, що своїм рішенням суд першої інстанції фактично поставив під сумнів висновки Черкаського апеляційного суду про відсутність в діях позивача складу адіміністративного правопорушення, що не може бути допустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , зареєстрований за основним видом діяльності «Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних, кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання».

Наказом управління Держпраці у Черкаській області від 02.02.2021 №61-Н «Про проведення позапланового заходу (контролю) (інспекційне відвідування) ФОП ОСОБА_1 » наказано провести інспекційне відвідування з питань оформлення трудових відносин та оформлено направлення від 02.02.2021 №59.

За результатами інспекційного відвідування складено акт від 16.02.2021 №ЧК56/458/АВ, згідно якого встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ст. 21, ст. 24 КЗпП України, що виявились у допущенні працівників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення територіального органу ДФС про прийняття працівника на роботу, шляхом укладання цивільно-правових угод, які мають ознаки трудових договорів.

19.02.2021 позивачу було направлено повідомлення про розгляд справи про накладення штрафів за порушення законодавства про працю.

02.03.2021 заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В., внаслідок вчиненого ФОП ОСОБА_1 порушення, винесено постанову про накладення штрафу № ЧК 56/458/АВ/ТД-ФС-10, якою на позивача накладено штраф в розмірі 540000,00 грн. на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

При цьому, 16.02.2021 посадовою особою управління Держпраці у Черкаській області за наслідками здійсненого інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №ЧК56/458/АВ/П/ПТ щодо допуску працівників до роботи без укладення трудового договору.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року скасовано постанову Черкаського районного суду Черкаської області про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнення останнього до відповідальності, а провадження закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП України у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу № ЧК 56/458/АВ/ТД-ФС-10 позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що укладені цивільно-правові договори на надання послуг не містять переліку завдань роботи, об`єму виконання робіт, очікуваного кінцевого результату, що підлягає якісним та кількісним характеристикам, що не є властивим для цивільно-правових договорів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був зобов`язаний укласти із зазначеними працівниками саме трудові договори, але такого обов`язку не виконав, що свідчить про правомірність притягнення його до відповідальності шляхом прийняття управлінням Держпраці в Черкаській області спірної постанови.

Щодо притягнення позивача до подвійної відповідальності, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова Черкаського апеляційного суду від 30.04.2021 у справі №707/395/21 не може вважатись преюдиційним підтвердженням факту дотримання позивачем вимог трудового законодавства та відсутності з його боку порушень вимог частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 КЗпП України, а також постанови Кабінету Міністрів України № 413 у частині допуску ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до роботи без укладення трудового договору.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Згідно з пункту 2 частини 5 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Відповідно до статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження.

Абзац 3 частини 2 вказаної статті визначає, що вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявленян порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до частини 4 статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V).

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який, серед іншого, реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Згідно з пунктом 1 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Постанова №509), порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).

У відповідності до пункту 2 Постанови №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Колегія суддів зазначає, що підстави перевірки або дії посадових осіб під час її проведення позивачем не оскаржуються. Предметом оскарження у даній справі є постанова про накладення штрафу з підстав відсутності, на думку позивача, фактів вчинення порушень законодавства про працю.

Тобто, визначальним для вирішення спірних правовідносин у даній справі є наявність ознак трудових правовідносин між позивачем та особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Таким чином, відносини, які виникають з цивільно-правового договору послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між Замовником та Підрядником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №813/2875/18, від 19 січня 2022 у справі №807/727/18.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатом проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержанння вимог законодавства у сфері праці уповноваженими особами було складено акт від 16.02.2021, яким встановлено, що позивачем допущено до роботи 3 працівників, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, чим порушено вимоги ч.1 ст.21, ч. 1,3 ст.24 КЗпП України та ПКМУ №413. Укладені з вказними особами цивільно-правові угоди містять ознаки трудових відносин.

Дослідивши наявні в матеріалах справи цивільно-правові угоди укладені з вищевказаними особами колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до цивільно-правової угоди від 01.02.2021 фізична особа-підприємець, надалі Замовник, в особі ОСОБА_1 , який діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності, з одної сторони, та громадянин ОСОБА_3 , надалі Виконавець, з другої сторони, уклали цю угоду про наступне:

П.п.1.1 Замовник доручає а виконавець бере на себе зобовязання надати послуги: випічка хлібобулочних виробів.

П.п.1.2 визначено, що робота має відповідати вимогам державних стандартів та вимогам, які висовуються до даного виду робіт.

П.п.2.2 за виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду в розмірі 4000,00 грн.

П.п.5.1 координація процесу виконання роботи покладається на уповноваженого працівника Замовника в особі Гусейнова Д.К.

П.п.5.2 координація полягає в організації процесу робіт, контролю за ходом виконання та якості.

П.п.8.3 виконавець виконує угоду, використовуючи виключно матеріал, обладнання та устаткування замовника і відповідає за неправильне їх використання.

П.п.10.1 термін дії угоди з 01 лютого по 28 лютого 2021 року.

Між ОСОБА_2 та позивачем було укладено аналогічну цивільно-правову угоду про надання таких самих послуг: випічка хлібобулочних виробів.

Між ОСОБА_5 та позивачем було укладено аналогічну цивільно-правову угоду, предметом якої було надання послуг продавця.

Так, проаналізувавши вищевказані угоди колегія суддів дійшла висновку, що з останніх вбачаються відносини, які за своєю суттю є трудовими. Зокрема, останні не містять конкретного переліку завдань роботи, об`єму виконання робіт, очікуваного кінцевого результату, що підлягає якісним та кількісним характеристикам.

Крім того, вищевказаними угодами регулюється процес організації діяльності, що не є властивим для цивільно-правових договорів.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, вищевказані професії входять до переліку класифікатора професій України.

При цьому, відповідно до Національного класифікатора України «Класифікатор професій ДК 003:2010» роботи, що становлять предмет вказаних угод відповідають професіям «пекар» та «продавець продовольчих товарів». Завдання та обов`язки вказаних професій, зокрема по випіканню хлібобулочних та борошняно-кондитерських виробів, передбачені в Довіднику класифікаційних характеристик професій працівників.

Отже, відносини позивача з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно вказаних договорів за своїм характером є трудовими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказані працівники виконували саме трудові функції в діяльності позивача, що обумовлені специфікою його діяльності, та не є послугами, які надаються за цивільно-правовими договорами про надання послуг у розумінні чинного законодавства.

Відтак, суд першої інстанції цілком обгрунтовано зауважив на тому, що позивач був зобов`язаний укласти із зазначеними працівниками саме трудові договори, але такого обов`язку не виконав, що свідчить про правомірність притягнення його до відповідальності шляхом прийняття управлінням Держпраці в Черкаській області спірної постанови.

Крім того, колегія суддів зауважує, що апелянт у своїй апеляційній скарзі фактично не погоджується лише з тим, що його було двічі притягнуто до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, жодних доводів на спростування висновків суду першої інстанції в частині виконання вищевказаними працівниками саме трудових функцій за цивільно-правовими угодами позивач не наводить.

Таким чином, стосовно доводів апеляційної скарги щодо подвійної відповідальності позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Частиною 2 ст. 265 КЗпП України визначено перелік порушень законодавства про працю, за які юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, ч. 2 ст. 265 КЗпП і ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Як зазначено вище згідно ч. 3 ст. 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями.

Відповідно до ст. 27 КУпАП штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення.

Оскільки наявність у частині третій статті 265 Кодексу законів про працю України прямої вказівки на те, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями, ототожнення таких штрафів із адміністративною відповідальністю є неправильним.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.03.2019 у справі № 522/12566/18 (К/9901/68351/18).

Відтак, штраф за ч. 2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною третьою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, що в свою чергу не є тотожними поняттями/наслідками/санкціями і вказує на відсутність притягнення позивача двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 3 ст. 41 КУпАП України та накладено штраф у розмірі 8500 грн.

Однак, постановою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2021 року скасовано постанову Черкаського районного суду Черкаської області про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнення останнього до відповідальності, а провадження закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП України у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі змісту постанови від 30.04.2021 Черкаського апеляційного суду у справі №707/395/21, останній не перевіряв правомірності висновків Черкаського районного суду Черкаської області щодо наявності у діях ОСОБА_1 порушень вимог частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 КЗпП України, а також постанови Кабінету Міністрів України № 413 у частині допуску ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до роботи без укладення трудового договору, а саме рішення про закриття провадження у справі прийняте судом апеляційної інстанції виключно з огляду на те, що в постанові суду першої інстанції відсутні відомості про час та місце вчинення правопорушення.

Статтею 78 КАС України передбачено підстави звільнення від доказування.

Так відповідно до ч. 6 цієї статті постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Разом з тим, висновки, покладені в основу наведеного вище судового рішення у справі № 707/395/21 не мають правових наслідків для розгляду цієї адміністративної справи, оскільки стосувалися виключно питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, визначеного ст.41 КУпАП.

Натомість, у справі, яка розглядається, предметом судового розгляду є порушення позивачем норм КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано вказав на те, що оскільки позивача з урахуванням постанови Черкаського апеляційного суду від 30.04.2021 у справі №707/395/21 не притягнуто до відповідальності, то такі обставини не відносяться до предмету спору саме в цій справі, не стосуються безпосередньо спірних правовідносин та не мають преюдиціального значення у розумінні чинного законодавства для вирішення цієї справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя: І.В. Федотов

Судді: Н.М. Єгорова

Є.О. Сорочко