Справа № 160/518/22
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2022-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 травня 2022 року Справа № 160/518/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про стягнення заборгованості, -
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що при звільненні, на підставі наказу т.в.о. начальника Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА Журавльова Олега Олександровича № 73-о від 01 листопада 2021 року, позивачу було нараховано компенсацію за невикористану частину основної щорічної відпустки та за щорічну додаткову відпустку у загальному розмірі 20 367,83 грн., а також заробітну плату за один робочій день 01 листопада 2021 року в розмірі 903,64 грн. (оклад - 518,18 грн., надбавка за вислугу років - 259,09 грн., МП 0З ДС2 - 22,73 грн. та премія - 103,64 грн.) що підтверджується відповідною довідкою-розрахунком відповідача за 2021 рік. При цьому, розрахунок при звільненні з позивачем фактично було проведено лише 16 листопада 2021 року, що підтверджується відповідною довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 25 листопада 2021 року. За таких обставин період затримки розрахунку відповідачем при звільненні позивача склав 14 календарних днів, оскільки розпочинається з 02 листопада 2021 року (наступний перший день після звільнення, оскільки включно по 01 листопада 2021 року позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, тобто саме 01 листопада 2021 року є останнім робочим днем і закінчується 15 листопада 2021 року включно (день, шо передує дню, коли позивач фактично отримала кошти у своє володіння, тобто з нею проведено остаточний розрахунок). Позивач вважає, що її середній заробіток за весь період затримки повного розрахунку становить 27 165,04 грн., та підлягає стягненню з відповідача.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 13.01.2022 року відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/518/22 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом.
11.02.2022 року на офіційну електронну адресу суду та 17.02.2022 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. В обгрунтування своєї правової позиції зазначив, що у період часу з 01.11.2021 року по 16.11.2021 року головний спеціаліст бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління ОСОБА_2 перебувала на лікарняному. В перший робочий день після лікарняного, а саме 15.11.2021 року, головним спеціалістом бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області для проведення розрахунку з ОСОБА_1 при її звільненні з посади завідувача сектору менеджменту активів Управління надано відповідні платіжні доручення. Відповідач вважає, що вина Управління в даном випадку відсутня, оскільки затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 02.11.2021 року по 15.11.2021 року відбулась, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності головним спеціалістом бухгалтерського обліку та фінансової звітності Управління та не можливістю з об`єктивних причин покласти (доручити) виконання відповідних обов`язків на іншого працівника. Відповідач зазначає, що розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2021 року, згідно доповідної записки головного спеціаліста бухгалтерського обліку та фінансової звітності становить 1509,02 грн., а не 1940,36 грн., як зазначено позивачем в позовній заяві.
22.02.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказано, що посилання відповідача на тимчасову відсутність головного спеціаліста бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління ОСОБА_2 , яка у період з 01.11.2021 року по 16.11.2021 року перебувала на лікарняному, а також неможливість покладення виконання відповідних обов`язків на іншого працівника, не є непереборною силою, форм-мажорними обставинами, а тому не звільняють відповідача від відповідальності. Вказує, що для розрахунку середньоденної заробітної плати враховуються два останні повні місяці роботи липень-серпень 2021 року.
02.05.2022 року представником відповідача на офіційну електроннц адресу суду направлено заперечення на відповідь на відзив з викладенням правової позиції, що є аналогічною, заявленій у відзиві.
У зв`язку з веденням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», продовженням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовженням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 року строком на 30 діб указом Президента України від 18.04.2022 року №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», розгляд справи здійснено 02.05.2022 року.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Наказом Південно-Східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів № 7-о від 21 квітня 2020 року ОСОБА_1 було призначено на посаду головного спеціаліста сектору виявлення та розшуку активів, як таку, що визначена переможцем конкурсу, з випробувальним строком 3 місяці.
У відповідності до наказу Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА № 26-о від 23 липня 2020 року позивач вважається такою, що пройшла випробування та останній присвоєно 9 (дев`ятий) ранг державного службовця.
В подальшому наказом Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА № 34-о від 09 липня 2021 року позивач призначена на посаду завідувача сектору менеджменту активів, як таку, що визначена переможцем конкурсу. 12 липня 2021 року позивачу було присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця, відповідно до наказу Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА № 66-о від 11 жовтня 2021 року.
Наказом т.в.о Голови Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА № 247/9-03-ос від 15 липня 2021 року позивача з 16 липня 2021 року було призначено на посаду т.в.о начальника Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА.
У відповідності до наказу т.в.о. начальника Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА Журавльова Олега Олександровича № 73-о від 01 листопада 2021 року, прийнятого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41, ст. 89 Закону України «Про державну службу» та ст. 24 Закону України «Про відпустки» було звільнено ОСОБА_1 , завідувача Сектору менеджменту активів Південно-Східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, 01 листопада 2021 року за переведенням для подальшої роботи у Дніпровській районній державній адміністрації Дніпропетровської області. Головному спеціалісту бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення наказано виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 23 квітня 2021 року по 01 листопада 2021 року тривалістю 6 календарних днів та за щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби (20 років) за 2021 рік тривалістю 15 календарних днів. ОСОБА_3 передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно, визначивши уповноваженою особою та зобов`язавши для прийняття справ і майна ОСОБА_4 , головного спеціаліста Сектору менеджменту активів Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА.
Відповідні обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 .
При звільненні, на підставі наказу т.в.о. начальника Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА Журавльова Олега Олександровича № 73-о від 01 листопада 2021 року, позивачу було нараховано компенсацію за невикористану частину основної щорічної відпустки та за щорічну додаткову відпустку у загальному розмірі 20 367,83 грн., а також заробітну плату за один робочий день 01 листопада 2021 року в розмірі 903,64 грн. (оклад - 518,18 грн., надбавка за вислугу років - 259,09 грн., МП 0З ДС2 - 22,73 грн. та премія - 103,64 грн.) що підтверджується відповідною довідкою-розрахунком відповідача за 2021 рік.
При цьому розрахунок при звільненні з позивачем фактично було проведено лише 16 листопада 2021 року, що підтверджується відповідною довідкою АТ КБ «ПриватБанк» № FKL53L4JМА0ВNUHR від 25 листопада 2021 року.
У зв`язку з несвоєчасно проведеним розрахунком при звільненні, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України "Про державну службу".
Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.
Згідно з частинами другою та третьою статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 83 Кодексу законів про працю України установлено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи АІ групи, що також передбачено ст. 24 Закону України «Про відпустки».
Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому, ч. 1 та ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, роботодавець зобов`язаний виплатити йому у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року по справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3О січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1,2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, індексація, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем остаточного розрахунку в день її звільнення, зокрема, не виплачено вчасно всі належні суми, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує факт несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні ОСОБА_3 , проте вказує, що несвоєчасний розрахунок проведено через те, що у період часу з 01.11.2021 року по 16.11.2021 року головний спеціаліст бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління ОСОБА_2 перебувала на лікарняному. В перший робочий день після лікарняного, а саме 15.11.2021 року, головним спеціалістом бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області для проведення розрахунку з ОСОБА_3 при її звільненні з посади завідувача сектору менеджменту активів Управління надано відповідні платіжні доручення. Відповідач зазначає на відсутності вини Управління, оскільки затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_3 за період з 02.11.2021 року по 15.11.2021 року відбулась, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності головним спеціалістом бухгалтерського обліку та фінансової звітності Управління та не можливістю з об`єктивних причин покласти (доручити) виконання відповідних обов`язків на іншого працівника.
Суд зазначає, що з аналізу вищенаведених норм, чинним законодавством про працю України визначено обов`язок роботодавця щодо проведення з працівником розрахунку та сплати всіх належних йому сум при звільненні.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в справі № 682/3060/16-ц.
При цьому, за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.
Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VII "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово- господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.
Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 81 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди, тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.
Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-948цс16.
Посилання відповідача на тимчасову відсутність головного спеціаліста бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління - ОСОБА_2 , яка у період з 01 листопада 2021 року по 16 листопада 2021 року перебувала на лікарняному, а також на неможливість покладення (доручення) виконання відповідних обов`язків на іншого працівника Управління, в розумінні ст. 617 ЦК України не є випадком, непереборною силою, тобто не є "форс-мажорними' обставинами, а тому такі обставини не звільняють відповідача від відповідальності, установленої ст. 117 КЗпП України.
При прийнятті рішення, суд звертає увагу, що за позицію Верховного Суду тягар відсутності вини за порушення строків виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні, поклається на роботодавця.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідач до відзиву на позовну заяву надає інформацію стосовно перебування головного спеціаліста бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Управління ОСОБА_2 на лікарняному з 01.11.2021 року по 16.11.2021 року, однак не надає жодних доказів неможливості покладення відповідних функцій на іншого працівника, в тому числі штатного розкладу тощо.
Відтак, відповідачем не доведено наявності обставин, що унеможливили своєчасно провести розрахунок з ОСОБА_3 у розумінні вищенаведених норм законодавства та на підставі аналізу наданих суду документів.
Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем остаточного розрахунку в день її звільнення, зокрема, не виплачено вчасно всі належні суми, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Розмір середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).
Відповідно до довідки-розрахунку Південно-Східного міжрегіонального територіального управління АРМА за 2021 рік, сума виплат позивача за два місяці перед звільненням становила 47 901,49 грн., а саме у вересні 2021 року - 21 753,44 грн., у жовтні 2021 року - 26 148,05 грн.
Відповідно до наданих до відзиву табелів робочого часу ОСОБА_3 , позивач працювала у вересні 1 день, у жовтні 3 дні.
Таким чином, позивач не працювала у вересні та жовтні 2021 року повні календарні місяці, а тому сума виплат позивача за два повних робочих місяців, що передували двом місяцям перед звільненням має розраховуватись, виходячи із заробітної плати за липень 2021 року та серпень 2021 року.
Кількість днів, впродовж яких затримано розрахунок при звільненні за період з 02 листопада 2021 року по 15 листопада 2021 року (до дня фактичного розрахунку) - 14 календарних днів.
Питання повноти виплати сум при звільненні не є предметом спору, що розглядається. Інших доказів виплати позивачу сум заробітної плати суду не надано.
Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.
Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19.
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
За таких обставин, сума заробітної плати за час затримки її виплати по день фактичного розрахунку підлягає стягненню з відповідача без врахування податків і зборів, оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця.
Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в загальному розмірі 992,40 грн., що документально підтверджується квитанцією від 05.01.2022 року.
Проте, відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подачу позову до суду відповідної категорії, суд вважає, що сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України судовий збір у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова