Справа № 140/4052/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2022-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2022 року ЛуцькСправа № 140/4052/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, контролюючий орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.03.2021 №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 29.11.2018 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності - вантажний автомобільний транспорт. З 29.11.2018 ним обрано спрощену систему оподаткування, а з 01.01.2019 він є платником податку на додану вартість. На період з 14.06.2020 до 14.06.2025 позивачу видано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), яка була зареєстрована за його заявою ще 28.05.2020 року.

Підприємець зазначає, що за час до видачі вищевказаної ліцензії зберігання пального ним не проводилось, оскільки після його купівлі дизельне паливо безпосередньо заправлялось до паливних баків вантажних автомобілів з секції бензовозу за допомогою спеціального обладнання. Зокрема, 7, 23 квітня та 6 травня 2020 року здійснювалась заправка дизпаливом на належні йому на той час вантажні автомобілі: MAN TGX д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 р.в., об`єм паливних баків 1200 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_2 , 2010 р.в., об`єм паливних баків 900 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_3 , 2012 р.в., об`єм паливних баків 900 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_4 , 2011 р.в., об`єм паливних баків 900 л.

Позивач пояснює, що станом на день подачі позовної заяви вказані автомобілі вибули з його володіння, ним відчужені та перебувають у власності інших осіб.

10.03.2021 за адресою здійснення позивачем господарської діяльності було проведено фактичну перевірку співробітниками ГУ ДПС у Волинській області, за результатами якої складено акт, який не має дати складення та вихідного номера і містить висновок перевірки про те, що встановлено порушення вимог ст.15 Закону України від 19.12.1995 №481/95 ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

ФОП ОСОБА_1 зазначає, що 05.04.2021 отримав рекомендованим листом оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 30.03.2021 №, яким до нього застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) в сумі 500000 гривень.

Позивач не погоджується з такими висновками контролюючого органу та прийнятим на підставі акта перевірки податковим повідомленням-рішенням й зазначає, що наказ на проведення перевірки не містить відомостей про отримання ГУ ДПС в установленому законодавством порядку інформації про порушення ним, як суб`єктом господарювання, вимог податкового законодавства, його зміст прямо суперечить вимогам ст.81 ПК України, при цьому всупереч вимогам цієї ж статті ПК України направлення на проведення перевірки посадовими особами відповідача не пред`являлось та не надсилалось. Також посилається, що з-поміж інших обставин доказами того, що проведена фактична перевірка суперечить вимогам ПК України, є відсутність у акті перевірки, складеному за результатами її проведення, дати та реєстраційного номера. У акті вказано лише про початок перевірки о 12 год. 05 хв. 10 березня 2021 року. У той же час, у ППР відповідачем вказано про те, що перевірка була проведена на підставі акта перевірки 03/2030/09-01/ НОМЕР_5 від 11.03.2021 року. Стверджує, що такий документ йому для ознайомлення не надавався та його копія не вручалась і не надсилалась.

Крім того, звертає увагу суду на ту обставину, що в акті перевірки ГУ ДПС у Волинській області було встановлено лише факт придбання позивачем дизпалива у ТзОВ «Брітіш Петроліум» та його доставку за адресою: АДРЕСА_1 . А відтак, зважаючи на положення Закону №481/95-ВР, дизпаливо, про яке йдеться в акті перевірки, не було у підприємця на зберіганні, оскільки зазначене дизпаливо перебувало у паливних баках транспортних засобів, які займалися перевезенням вантажів, що не є зберіганням палива у розумінні вимог чинного законодавства.

Позивач в підтвердження протиправності оскаржуваного рішення контролюючого органу вказує, що посадові особи відповідача недостовірно вказують інформацію в акті перевірки про те, що «СГД ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 згідно реєстру акцизних накладних Система електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового за період з 01.04.20 по 14.06.20 року, встановлено що СГД ОСОБА_1 придбавав пальне у ТзОВ «Брітіш Петроліум» згідно наступних акцизних накладних №2004 від 07.04.2020 в к-сті 251638 л, №2541 від 23.04.2020 в к-сті 250579 л, №2817 від 06.05.2020 року в к-сті 249063 л, вказані в акті перевірки об`єми пального ним не придбавались, що спростовується видатковими та товаро-транспортними накладними на купівлю та відпуск нафтопродуктів відповідно.

Крім того, позивач зазначає, що вказані вантажівки тривалий час перебували у рейсі, а їх технічні параметри паливних баків давали можливість проводити їх заправку безпосередньо із бензовозів, тож жодної необхідності у зберіганні пального на той час у нього не було.

Також звертає увагу, що у п.14. ст.14 ПК визначено поняття акцизного складу, при цьому вказує, що не є акцизним складом: г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої. Не є акцизним складом пересувним: паливний бак транспортного засобу. Фактично твердження ГУ ДПС у Волинській області про зберігання в цей період позивачем дизпалива є лише припущеннями відповідача, яке вважає, що не підтверджено відповідними доказами. Водночас, зберігання пального в паливних баках транспортних засобів не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального у розумінні вимог Закону №481/95-ВР.

З огляду на викладене підприємець вважає, що відповідач протиправно застосував фінансові санкції в сумі 500000 грн згідно зі спірним податковим повідомленням-рішенням від 30.03.2021 №.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду 12.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.45).

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов (а.с.50-52) вимог ФОП ОСОБА_1 не визнав та зазначив, що на підставі наказу ГУ ДПС у Волинській області від 09.03.2021 №834 та направлень від 09.03.2021 №772, 773 10.03.2021 було проведено фактичну перевірку місця зберігання пального, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 . За результатами перевірки складено акт перевірки за №03/2030/09-01/ НОМЕР_5 від 11.03.2021 (дата реєстрації акта перевірки), яким встановлено порушення вимог ст.15 Закону України №481/95-ВР зберігання пального без наявності ліцензії. По суті встановленого порушення 30.03.2021 винесено податкове повідомлення-рішення № на суму 500000 грн. Проведеним аналізом баз даних «АІС «Податковий блок», Реєстр акцизних накладних, Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, встановлено, що за період з 01.04.2020 по 14.06.2020 ФОП ОСОБА_1 придбав пальне (важкі дистиляти (газойлі) у ТзОВ «Брітіш Петроліум» згідно наступних акцизних накладних №2004 від 07.04.2020 (важкі дистиляти (газойлі) в кількості 2516,38 л, №2541 від 23.04.2020 (важкі дистиляти (газойлі) в кількості 2505,79 л, №2817 від 06.05.2020 (важкі дистиляти (газойлі) в кількості 2490,63 л. Пальне, згідно акцизних накладних, доставлялось на адресу: АДРЕСА_1 .

Діючу ліцензію на право зберігання пального (виключно для власного споживання чи промислової переробки) р/н НОМЕР_6 від 14.06.2020 СГД ОСОБА_1 отримав на адресу АДРЕСА_2 . Ліцензія на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки даним платником була отримана терміном з 14.06.2020 по 14.06.2025 реєстраційний №20006980 на адресу АДРЕСА_2 . Крім того зазначає, що позивач з актом перевірки №03/2030/09-01/ від 11.03.2021 був ознайомлений, про що свідчить підпис позивача в даному акті, навпроти графи «З актом ознайомлений, один примірник акта отримав». Також в підтвердження правомірності винесення ППР зазначає, що якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач вважає заперечення відповідача такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Додатково вказує, що він не заперечує тієї обставини, що ним придбавалось дизпаливо у ТзОВ «Брітіш Петроліум» згідно видаткових накладних №1852 від 07.04.2020, №2290 від 23.04.2020 та №2509 від 06.05.2020 та його доставку за адресою: АДРЕСА_1 , однак зберігання пального у цей час ним не проводилось, оскільки після його купівлі дизельне паливо безпосередньо заправлялось до паливних баків вантажних автомобілів. В підтвердженням вказаного посилається на відомості обліку видачі дизпалива безпосередньо водіям від 07.04.2020, від 23.04.2020 та від 06.05.2020.

Що стосується чотирьох резервуарів для зберігання пального типу, про які згадує відповідач у відзиві, позивач зазначає, що два з цих чотирьох резервуарів для зберігання пального були придбані ним у червні 2020 року, а два інших - йому не належать, а є власністю ФОП ОСОБА_2 , який теж купив їх приблизно у той час.

Крім того, звертає увагу суду на те, що 07.05.2021 Ковельським міськрайонним судом було ухвалено постанову у справі №159/1831/21 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною п`ятою статті 164 КУпАП та провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, постанова набрала законної сили 18.05.2021 і має преюдиційне значення щодо правовідносин сторін даного спору, які виникли внаслідок проведення відповідачем податкової перевірки (а.с.76-78).

Ухвалою суду від 11.06.2021 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №140/2821/21 (а.с.87).

Ухвалою суду від 23.10.2021 поновлено провадження у справі (а.с.94).

Ухвалою суду від 29.04.2022 замінено відповідача на правонаступника Головне управління ДПС у Волинській області (код ЄДРПОУ ВП 44106679).

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі наказу №834 від 09.03.2021 та направлень на перевірку (а.с.11, 58-59) ГУ ДПС у Волинській області було проведено фактичну перевірку місця зберігання пального за адресою : АДРЕСА_2 , що належить ФОП ОСОБА_1 .

За результатами проведеної фактичної перевірки позивача складено акт від 11.03.2021 №03/2030/09-01/ НОМЕР_5 , яким встановлено порушення вимог ст.15 Закону України №481/95-ВР зберігання пального без наявності ліцензії (а.с.12-13).

На підставі акта перевірки від 11.03.2021 №03/2030/09-01/ ГУ ДПС у Волинській області прийняло податкове повідомлення-рішення від 30.03.2021 №, за яким до підприємця застосовано штрафні санкції за порушення законодавства про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального на суму 500000 грн (а.с.31).

Надаючи правову оцінку спірному рішенню, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі Закон №481/95-ВР).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №481/95-BP оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Згідно зі статтею 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Статтею 15 Закону №481/95-BP також встановлено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження.

У статті 1 Закону №481/95-ВР наведено визначення термінів, а саме: місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Разом з цим, підпунктом 14.1.6. пункту 14.1. статті 14 ПК України визначено, що акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

З аналізу наведених правових норм слідує, що суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та зберігають його для використання в господарській діяльності, зобов`язані отримати відповідну ліцензію. Без отримання ліцензії допускається зберігання пального, зокрема, в паливних баках транспортних засобів (технологічного обладнання). В інших випадках зберігання пального дозволяється виключно за наявності ліцензії, отриманої на кожне місце зберігання.

Обґрунтовуючи факт зберігання пального без наявності відповідної ліцензії, відповідач вказує на те, що згідно з відомостями реєстру акцизних накладних за період з 01.04.2020 по 14.06.2021 за акцизною накладною від 07.04.2020 №2004 ФОП ОСОБА_1 придбав 2516,38 л дизпалива, за акцизною накладною від 23.04.2020 №2541 2505,79 л, від 06.05.2020 №2817 2490,63 л (а.с.62-64).

Доводячи свою позицію, позивач вказав на те, що дизпаливо, про яке йде мова в акті перевірки, не було у нього на зберіганні, оскільки воно відразу ним використовувалось шляхом заправки власних транспортних засобів, що не потребує отримання ліцензії на зберігання пального.

Вирішуючи даний спір, суд враховує, що факт зберігання позивачем пального без наявності відповідної ліцензії повинен доводитись належним та допустимими доказами, які зібрані в ході проведення перевірки.

Разом з тим, оскільки перевірка проведена 10.03.2021, то відповідач не міг встановити та зафіксувати факт зберігання пального до моменту отримання відповідної ліцензії, тобто до 14.06.2020, і, як наслідок, констатувати порушення вимог статті 15 Закону №481/95-BP.

Більше того, в акті перевірки не вказано, у якій ємності чи споруді, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , позивач зберігав пальне, що було отримане ним 7, 23 квітня та 06 травня 2020 року.

Водночас суд враховує, що у 2020 році у власності позивача перебували чотири вантажні транспортні засоби: MAN TGX д.н.з. НОМЕР_1 ; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_2 ; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_3 ; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_4 , в якій здійснювалась заправка придбаного пального, що в свою чергу підтверджується відомостями обліку видачі дизпалива від 07.04.2020, 23.04.2020 та 06.05.2020 (а.с.23-25).

Таким чином, матеріалами фактичної перевірки не підтверджується факт зберігання у спірний період пального позивачем, оскільки за результатами перевірки ГУ ДПС у Волинській області лише констатувало факт отримання позивачем пального в певний період часу. Однак факт отримання позивачем пального не є доказом його зберігання протягом певного часу. Відповідач не з`ясував обставин фізичного зберігання позивачем пального у межах спірних правовідносинах з урахуванням видів його господарської діяльності і наявних у нього транспортних засобів та допустив помилкове ототожнення господарської операції із придбання пального із фізичним зберіганням пального.

Суд наголошує, що під час перевірки заміри залишку пального в паливних баках, а також їх реальний об`єм представники ГУ ДПС у Волинській області не здійснювали.

Отже, відповідач належними та допустимими доказами не довів факту зберігання ФОП ОСОБА_1 пального, про яке йдеться в акті перевірки.

З урахуванням наведеного, суд погоджується із доводами позивача про те, що висновки акта фактичної перевірки базуються лише на припущеннях, які не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Водночас твердження позивача про протиправність наказу на проведення перевірки суд не бере до уваги, оскільки такі твердження спростовуються рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2021», яке набрало законної сили 21.09.2021, у справі №140/2821/21 за позовом ФОП ОСОБА_3 до ГУ ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 09.03.2021 №834 «Про проведення фактичної перевірки, яким в задоволенні позову відмовлено (а.с.90-93).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваного рішення.

За вищенаведених підстав суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 30.03.2021 № про застосування штрафних санкцій на суму 500000,00 грн слід скасувати як протиправне.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268; рішення у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11, пункт 95; рішення у справі «Двойних проти України», заява №72277/01, пункт 80; рішення у справі «Меріт проти України», заява №66561/01, пункті 88). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн.

Як вбачається із договору про надання правничої допомоги від 13.04.2021, акту наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 19.11.2021, копії квитанції від 13.04.2021 позивач сплатив адвокату Півню Г.В. кошти в загальній сумі 7000,00 грн на оплату правової допомоги по договору про надання правової від 13.04.2021, яка відповідно до розрахунку наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 19.11.2021 (додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги від 13.04.2021) складається з: збору доказів для підготовки адміністративного позову (1год) 700 грн; вивчення судової практики в аналогічних справах (1 год) - 700 грн; підготовка адміністративного позову (6 год) 4200; підготовка відповіді на відзив (2 год) 1400 грн (а.с.98-101).

Представник відповідача у відзиві не погодився із заявленою до стягнення сумою витрат на правничу допомогу з підстав необґрунтованості заявленої адвокатом вартості послуг.

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Разом з тим, у передбаченому пунктом 3.1 договору про надання правничої допомоги «розмір і порядок оплати», гонорар адвоката у розмірі 7000,00 грн, обумовлений сторонами до сплати у твердому (фіксованому) розмірі, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. При цьому відповідач не навів доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Тому, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2270,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн, понесені позивачем, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 30.03.2021 №.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати в сумі 9270,00 грн (дев`ять тисяч двісті сімдесят грн 00 коп).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач: Головне управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська обл., м.Луцьк, Київський майдан, 4, код ЄДРПОУ ВП 44106679).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій