Справа № 460/11863/21
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/11863/21 пров. № А/857/5105/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року, головуючий суддя Борискін С.А., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУПФУ в Рівненській області, в якому просила визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, викладене в листі №1700-0304-8/11042 від 16.03.2021 року, протиправним; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити їй пенсію за вислугу років в органах прокуратури в порядку і розмірі, визначених відповідно до вимог статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-V11 від 14.10.2014 року та провести обчислення пенсії за вислугою років з 26.02.2021 року, зарахувавши до стажу роботи час роботи в органах прокуратури (19 років 00 місяців 15 днів) з врахуванням половини строку навчання в Чернігівському юридичному технікумі (01 рік 05 місяців 00 днів), період роботи на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому (04 роки 07 місяців 13 днів)..

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідачем протиправно не зараховано до вислуги років половину періоду її навчання в Чернігівському юридичному технікумі у 1984-1987 роках, а також період роботи на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому у 1987-1992 роках, що призвело до протиправної відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст.86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-V11 від 14.10.2014 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ, викладену в листі від 16.03.2021 року №1700-0304-8/11042; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 26.02.2021 року пенсію за вислугу років відповідно до вимог ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ, зарахувавши до стажу роботи час роботи в органах прокуратури половини строку навчання в Чернігівському юридичному технікумі з 01.09.1984 року до 29.06.1987 року та період роботи на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому з 21.07.1987 року по 04.03.1992 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУПФУ в Рівненській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що пенсійним органом правомірно відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст.86 Закону України "Про прокуратуру" через відсутність на день звернення вислуги років, передбаченої частиною 6 названої статті, не менше 25 років, та через недосягнення позивачем віку 55 років згідно з частиною 5 статті 86 Закону.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 навчалася в Чернігівському юридичному технікумі за спеціальністю "Правознавство та облік в системі соціального забезпечення", денна форма навчання з 01.09.1984 року (наказ №279 від 14.08.1984 року) до 29.06.1987 року (наказ №300 від 01.07.1987 року). Після закінчення вищеназваного навчального закладу їй було видано диплом НОМЕР_1 від 29.06.1987 року, реєстраційний №8867.

Вказане підтверджено відомостями трудової книжки позивача НОМЕР_2 , копією диплома НОМЕР_1 від 29.06.1987 року, реєстраційний №8867, архівною довідкою Національного університету "Чернігівська політехніка" від 17.02.2021 року №504/08-30 (а.с.10, 17-18, 19).

Також із трудової книжки позивача та довідки Рівненської обласної прокуратури від 25.02.2021 року №07-65вн-21 судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.07.1987 року по 04.03.1992 року працювала на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому, а з 12.02.2002 року і станом на 26.02.2021 року в органах прокуратури (а.с.10-11, 12).

26.02.2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років відповідно до вимог ст.86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-V11 від 14.10.2014 року.

Листом від 16.03.2021 року за №1700-0304-8/11042 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило позивача про відмову в призначенні пенсії через відсутність на день звернення вислуги - не менше 25 років, вказавши, що на дату звернення (26.02.2021 року) її вислуга років становить 19 років 15 днів (зараховано по 25.02.2021 року), у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 19 років 15 днів. Загальний страховий стаж - 36 років 3 місяці 6 днів. Зауважено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з ч.6 ст.86Закону України "Про прокуратуру" не зараховано час навчання в Чернігівському юридичному технікумі у 1984-1987 роках та час навчання за заочною формою навчання у Прикарпатському університеті ім. Василя Стефаника за спеціальністю "Правознавство". Водночас, відповідач зауважив, що відсутні підстави для призначення пенсії згідно з ч.5 ст.86 Закону, оскільки позивач не досягла віку 55 років (а.с.20-21).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні їй пенсії за вислугою років та вважаючи її протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи приписи ч.6 ст.86 Закону №1697 та встановлені обставини справи, безпідставним є незарахування до вислуги років, що дає право для призначення пенсії позивачу половини строку навчання в Чернігівському юридичному технікумі та період роботи на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (Далі - Закон №1697-VII), визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до вказаної норми, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 6 вказаної статті визначено, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Як слідує з матеріалів справи, позивач навчалася на денній формі навчання з 01.09.1984 року до 29.06.1987 року в Чернігівському юридичному технікумі за спеціальністю "Правознавство та облік в системі соціального забезпечення", після закінчення якого їй було видано диплом з кваліфікацією юриста.

Законом Української РСР «Про народну освіту» від 28.06.1974 року технікуми (училища) віднесені до середніх спеціальних навчальних закладів, головним завданням яких була підготовка кваліфікованих фахівців із середньою спеціальною та загальною середньою освітою, які мають необхідні теоретичні знання і практичні навички за спеціальністю.

Згідно із пунктом 3 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» від 04.06.1991 року № 1144-ХП із змінами і доповненнями, внесеними постановою Верховної Ради України від 18.12.1991 року № 1992-ХП, встановлено, що Закон Української РСР «Про освіту» застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону.

Відповідно до статті 34 Закону Української РСР «Про освіту», в редакцій від 23.05.1991 року, в Українській РСР вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Водночас, пунктом 1 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» від 04.06.1991 року № 1144-ХІІ встановлено, що дія Закон Української РСР «Про освіту» вступає в силу з дня його опублікування, а що стосується нових документів про освіту та нових кваліфікацій і наукових ступенів, - з 1 вересня 1992 року.

Статтею 5 чинного Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 року № 1556-VII (далі - Закон №1556) передбачено рівні та ступені вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.

Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр;2) бакалавр;3) магістр;4) доктор філософії/доктор мистецтва.

Молодший бакалавр - це освітній або освітньо-професійний ступінь, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти і присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньої програми, обсяг якої становить 120 кредитів ЄКТС. Для здобуття освітнього ступеня молодшого бакалавра на основі фахової передвищої освіти заклад вищої освіти має право визнати та перезарахувати кредити ЄКТС, максимальний обсяг яких визначається стандартом вищої освіти.

Особа має право здобувати ступінь молодшого бакалавра за умови наявності в неї повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ст.28 Закону №1556 в Україні діють заклади вищої освіти таких типів: університет, академія, інститут, коледж.

З аналізу зазначених норм слідує, що чинним законодавством не передбачено окремого поняття "технікум", як тип закладу вищої освіти, оскільки із змінами в законодавстві останні перейменовувалися в коледжі, інститути тощо.

Наказом Міністерства соціального захисту населення України від 07.12.1994 року №205 було змінено статус та назва Чернігівського юридичного технікуму на Чернігівський юридичний коледж.

Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України №26 від 06.02.2004 року Чернігівський юридичний коледж було ліквідовано і на його базі утворений Чернігівський державний інститут права, соціальних технологій та праці.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 року №707 Чернігівський державний інститут права, соціальних технологій та праці шляхом реорганізації було приєднано до Чернігівського державного технологічного університету.

Згідно з Указом Президента України від 04.10.2013 року №544/2013 Чернігівському державному технологічному університету присвоєно статус національного та змінено назву на Чернігівський національний технологічний університет.

Наказом МОН України від 10.12.2019 року № 1532 Чернігівський національний технологічний університет перейменований у Національний університет "Чернігівська політехніка".

В навчальний період з 01.09.1981 по 28.06.1994 навчальний заклад мав назву Чернігівський юридичний технікум, який готував кадри, що відповідають нинішньому освітньо-кваліфікаційному рівню "молодший спеціаліст".

Таким чином, рівень освіти, одержаний позивачем у 1987 році, відноситься до І (першого) рівня вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем "молодший спеціаліст".

При цьому, підпунктом 4 пункту 2 розділу XV "Прикінцевих та Перехідних положення" Закону №1556 передбачено, що після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра.

Відповідно до роз`яснення Департаменту вищої освіти Міністерства освіти і науки України середня спеціальна освіта, здобута за часів існування Радянського Союзу в технікумах та училищах, прирівнюється відповідно до чинного законодавства до неповної вищої освіти.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми, отримавши у червні 1992 року диплом старого зразка про середню спеціальну освіту має всі права встановлені для особи з вищою освітою.

Враховуючи наведене, суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку про те, що період навчання позивача в Чернігівському юридичному технікумі за спеціальністю "Правознавство та облік в системі соціального забезпечення" із здобуттям кваліфікації юриста відповідає першому рівню вищої освіти з освітньо-кваліфікаційним рівнем "молодший спеціаліст", то половина такого періоду повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення їй пенсії відповідно до ч.6 ст.86 Закону №1697.

Також, у постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі № 344/11838/14-а зазначено, що до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Колегія суддів зазначає, що норми ч.6 ст.86 Закону №1697 передбачають зарахування до стажу часу роботи особи на посадах державних службовців за наявністю у особи вищої юридичної освіти, а не обіймання посади державного службовця, яка вимагає наявність вищої юридичної освіти.

Тобто, у даному випадку обов`язкова наявність у особи вищої юридичної освіти, незалежно від займаної посади.

Відтак, період її роботи на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому підлягає зарахуванню до вислуги років позивача, що дає право на призначення відповідної пенсії.

Аналізуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про протиправність дій відповідача щодо незарахування до вислуги років, що дає право для призначення пенсії позивачу половини строку навчання в Чернігівському юридичному технікумі та період роботи на посаді інспектора відділу ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі №460/11863/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
Р. Й. Коваль