Справа № 120/19596/21-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 квітня 2022 р. Справа № 120/19596/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління ДПС у Вінницькій області про визнати протиправним та скасувати рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до головного управління ДПС у Вінницькій області про визнати протиправним та скасувати рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю податкового повідомлення-рішення від 14.06.2021 року № 0-0204, яким визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на загальну суму 13447,17 грн.

Вказує, що об`єкти нежитлової нерухомості, власниками яких він є, згідно з підпунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України не належать до об`єктів оподаткування на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 06.12.2022 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву.

Представником податкового органу надано відзив на адміністративний позов, яким заперечує щодо заявлених позовних вимог. Зазначає, що об`єкт нерухомого майна на який нараховано податок, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обліковувався саме як нежитлова будівля, а не як будівля сільськогосподарського призначення (овочесховище). У зв`язку з чим вважає, що оскаржуване рішення винесене податковим органом в межах чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 являється платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Під час нарахування податку на нерухоме майно, податковим органом використано відомості щодо наявності у позивача нерухомого майна з ІС "Податковий блок", згідно якого у власності знаходяться об`єкти нерухомого майна.

За результатом опрацювання даних системи податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 14.06.2021 року № 0-0204, яким визначено позивачу додаткове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач оскаржив його до податкового органу.

За результатами розгляду скарги позивача, відповідачем прийнято рішення від 17.11.2021 року № 10317/399-00-06-01-04-09, яким відмовлено в задоволенні скарги. Причинами для відмови стало те, що нарахування податку здійснювалося контролюючим органом на підставі інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 261739871 від 16.06.2021 року, у якому відсутній опис нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 776,50 кв.м, на яку нараховано суму податку.

Окремо зазначено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 266816030 від 21.07.2021 року проставлено зміни щодо об`єкта нерухомого майна та опису його складових частин, які є підставою для врахування при визначенні податкового зобов`язання за 2021 рік.

Не погоджуючись із позицією податкового органу, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України.

Згідно з підпунктом 14.1.157 підпункту 14.1. статі 14 ПК України податкове повідомлення-рішення - це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених згаданим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Податкове повідомлення-рішення, серед іншого, містить суму та підставу для визначення (нарахування/зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, що повинен сплатити платник податків, та/або суму та підставу для зменшення бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, та/або зменшення податку на доходи фізичних осіб, задекларованого до повернення з бюджету, зокрема при використанні права на податкову знижку, та/або збільшення/зменшення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, та посилання на норми згаданого Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до яких здійснено їх розрахунок (підпункт 1 підпункту 58.1.1. пункту 58.1. статті 58 ПК України).

Таким чином, податкове повідомлення-рішення як акт індивідуальної дії породжує для платника податків зобов`язання щодо сплати грошового зобов`язання та повинно містити правову (юридичну) підставу прийняття такого рішення.

Перевіряючи оскаржуване рішення на предмет відповідності критеріям правомірності, суд зазначає наступне.

Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи оскаржене рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року, вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд встановив, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № 0-0204 від 14.06.2021 року позивачу нараховано податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підставою для нарахування стала інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 261739871 від 16.06.2021 року, у якій відсутній опис нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 776,50 кв.м, на яку нараховано суму податку.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 266816030 від 21.07.2021 року проставлено зміни щодо об`єкта нерухомого майна та опису його складових частин, які є підставою для врахування при визначенні податкового зобов`язання за 2021 рік.

Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, на який посилається позивач, як на підставу протиправності спірних податкових повідомлень-рішень, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV зазначеного Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення "виробники сільськогосподарської продукції", згідно зі змістом статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис", є тотожним поняттю, викладеному підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України, та встановлює, що такими є юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

З аналізу вказаних норм права суд прийшов до висновку, що для цілей застосування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, звільняються від оподаткування таким податком споруди, які використовуються безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, незалежно від того, власником таких споруд є фізична чи юридична особа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі №814/2040/16 та від 04.12.2018 року у справі №649/593/16-а.

Так, за змістом статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років", сільське господарство (сільськогосподарське виробництво) - вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі.

Отже, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно-виробленої продукції рослинництва і сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації.

Як встановлено з матеріалів справи, а саме довідки Гайсинської міської ради від 22.12.2021 року № 670, на території АДРЕСА_2 зареєстровано домогосподарство, членом якого є позивач, та який утримує у своєму господарстві свійські тварини (свині, кури, качки).

Даний вид сільськогосподарської діяльності, відповідно до класифікатора видів економічної діяльності є: - 01.46 розведення свиней; - 01.47 розведення свійської птиці.

Крім того, за домогосподарством позивача рахується земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,06 га, також в користуванні (оренді) у позивача знаходиться земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 37,2152 га, що підтверджується договором оренди від 14.08.2012 року.

Із зазначеного можна дійти висновку, що позивач належить до сільськогосподарських товаровиробників.

Отже, відповідно до підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

У свою чергу, Законом України від 23.11.2018 року № 2628-VIII, який набрав чинності 01.01.2019 року, внесено зміни до ПК України й підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в такій редакції: "не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку".

Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є сукупність трьох умов, а саме: (1) правовий статус будівлі сільськогосподарського призначення; (2) власником майна є сільгоспвиробник та (3) відповідна нерухомість безпосереднє використовується власником (без здачі в оренду лізинг, позичку) в залежності від періоду застосування.

Водночас, екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд звертає увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, серед іншого, зазначає, що він є сільскогосподаським товаровиробником, тобто займається безпосередньо сільськогосподарською діяльністю та у своїй діяльності використовує спірний об`єкт нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності.

Окремо суд звертає увагу на тому, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18.04.2006 року визначено, що предметом продажу є будівля овочесховища. Дана назва будівлі також зазначена в технічному паспорті на вказану будівлю в інформації про характеристику будівлі.

Також у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.02.2008 року є посилання на зазначений договір купівлі-продажу на підставі якого було зареєстроване право власності.

Враховуючи зазначене, можна дійти до висновку, що відсутність у витягу про реєстрацію прав власності опису об`єкта нерухомості, не свідчить про те, що не житлова будівля, а саме овочесховище, не може відноситися до об`єктів до яких застосовуються пільгове оподаткування, а лише підтверджує факт державної реєстрації права власності за особою. Його віднесення до пільгового оподаткування визначається на підставі договору купівлі-продажу, як документа посвідчуючого право власності, а також, відповідно до технічного паспорта визначається характеристики такої будівлі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в аналізованій частині позиція представника податкового органу зумовлена довільним трактуванням нормативного регулювання спірних правовідносин.

А тому, зазначене свідчить про протиправне нарахування позивачу податкових зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та як наслідок прийняття податкового повідомлення-рішення № 0-0204 від 14.06.2021 року.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат у цій справі здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно визначення, наведеного у статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до положень статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позиву на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 28/09 від 28.09.2020 року.

При цьому, суд враховує, що представник позивача, в порушення частини 4 статті 134 КАС, не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат.

Відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Крім того, будь-яких інших доказів на підтвердження витрат на надання правової допомоги представником позивача до позовної заяви надано не було.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З огляду на вищенаведене, представником позивача не доведено реальність понесення судових витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим такі витрати відшкодуванню не підлягають.

Такої ж правової позиції дотримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 28.02.2022 року у справі № 120/8965/21.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідент.номер НОМЕР_1 ) до головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) про визнати протиправним та скасувати рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.06.2021 року № 0-0204.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесенні витрати зі сплати судового збору на загальну суму 908 грн., за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович