Справа № 340/771/22
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2022-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року справа № 340/771/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області (далі Управління) про визнання протиправною та скасування вимоги щодо сплати боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі внесок),

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду зі заявою до Управління про визнання протиправною та скасування вимоги від 25 травня 2021 року щодо сплати боргу з внеску в сумі 11249,48 грн.

Пояснив, що не набув статусу фізичної особи-підприємця, оскільки не зареєструвалася у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі Реєстр).

Зазначив, що не здійснював підприємницьку діяльність та не подавав жодної податкової звітності.

Упродовж з 2017 року працював, як найманий працівник, а з доходів працедавець нараховував та сплачував внесок.

Стверджував, що про існування вимоги дізнався у січня 2022 року від виконавчої служби.

Управління заперечило стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.55-56).

Зазначило, що незалежно від отримання доходу виникає обов`язок сплачувати внесок у мінімальному розмірі, який встановлено законом.

Пояснило, що обчислення внеску здійснюється не тільки на підставі актів перевірки, а й інших документів.

Стверджує, що позивач обліковувався у податковому органі як фізична особа-підприємець.

31 січня 2022 року судом відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та забезпечено позов (а.с.46-48).

Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини і факти, що стали підставами звернення.

Так, за інформацією податкового органу 27 жовтня 2003 року ОСОБА_1 зареєструвався як фізична особа підприємець на загальній системі оподаткування (а.с.55-56).

Управління не надало таких доказів.

Реєстр почав діяти з 01 липня 2004 року і не місить відомостей про реєстрацію (перереєстрацію) ФОП ОСОБА_1 (а.с.7).

ОСОБА_1 не подавав податкової та іншої звітності, оскільки, як стверджує, не здійснював підприємницьку діяльність (а.с.1-5).

25 травня 2021 року податковий орган прийняв щодо ФОП ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу з внеску в сумі 11249,48 грн. (а.с.31).

Грошові зобов`язання нараховані за період після 2017 року (а.с.55-56).

Управління сповістило, що не складався акт перевірки перед формуванням вимог (а.с.55-56).

Відповідач повідомив, що внесок нараховано на підставі інтегрованої картки платника податків та витягу з Реєстру (а.с.55-56).

Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області повідомило суд, що упродовж 2017 року по вересень 2021 року за позивача нараховано та сплачено внесок, як за найманого працівника (а.с.20-23).

Управління надсилало вимогу по АДРЕСА_1 (а.с.31).

За цим же адресом виконавча служба надіслала постанову про відкриття виконавчого провадження від 17 січня 2022 року (а.с.32).

Позивач не проживає за цим адресом з 2011 року (а.с.14).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, спірні правовідносини врегульовано приписами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон).

Щодо строку звернення до суду.

Так, приписами частин 1 та 2 статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини 4 статті 25 Закону встановлено, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Отже, Закон встановлює лише строк звернення зі скаргою на вимогу в порядку адміністративного оскарження до органу доходів і зборів вищого рівня.

У порядку судового оскарження подається позов до суду.

Строк сплати зобов`язання не можна ототожнювати зі строком звернення до суду в порядку його узгодження, якщо про це прямо не зазначено в законі.

Приклад цьому приписи ПК України.

Зокрема, строк сплати податкового зобов`язання, яке виникло на підставі податкового повідомлення-рішення, суттєво відрізняється від строку оскарження останнього в судовому порядку.

Водночас приписами частини 4 статті 8 Закону (в редакції на час прийняття вимоги і звернення до суду) встановлено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Тому строк звернення до суду стосовно оскарження вимоги встановлено КАС України.

ОСОБА_1 не пропустила його.

Про існування вимоги дізналася у 19 січня 2022 року від виконавчої служби (а.с.1-5).

Позов подано до суду 26 числа того ж місяця і року (а.с.44).

Щодо статусу позивача як фізичної особи-підприємця.

Так, 01 липня 2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (далі Закон 2).

З часом назву Закону 2 змінили на «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Приписами частини 1 статті 4 Закону 2 (в редакції на час набрання чинності) встановлено, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону 2 (в редакції на час набрання чинності) передбачено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Отже, фізична особа-підприємець, яка зареєстрована до 01 липня 2004 року, позбавлялась такого правового статусу шляхом заміни свідоцтва про державну реєстрацію та внесення запису про припинення реєстрації до Реєстру.

01 липня 2010 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» (далі Закон 3), який набрав чинності 03 березня 2011 року.

Приписами пунктів 2-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону 3 встановлено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей

про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені

та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Отже, до 03 березня 2012 року ОСОБА_1 мав право перереєструватись як фізична особа-підприємець у Реєстрі, якщо був зареєстрований у такому статусі з 27 жовтня 2003 року.

У разі невчинення таких дій свідоцтво про реєстрацію фізичною особою-підприємцем, яке видано до 2004 року, з 04 березня 2012 року вважалось недійсним.

Оскільки позивач таких дій не вчинив, то з 04 березня 2012 року втратив правовий статус фізичної особи-підприємця, якщо був зареєстрований у такому статусі з 27 жовтня 2003 року.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 4 Закону встановлено, що платником єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

Приписами частини 1 статті 128 ГК України передбачено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 58 ГК України визначено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Таким чином упродовж з 2017 року, за який нараховано внесок, ОСОБА_1 не набув статусу фізичної особи-підприємця.

Тому не є платником внеску.

Водночас упродовж цього періоду за нього сплачував внесок роботодавець.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про протиправність вимоги Управління про сплату внеску (порушення припису пункту 1 частини 2 статті 2 КАС України).

Отже, її належить скасувати, а позов задовільнити.

Судові витрати складаються зі сплати судового збору за розгляд позову в сумі 992,40 грн., судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову 744,30 грн. та вартості правничої допомоги 6000 грн. (а.с.6, 35, 42).

Приписами частини 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Правнича допомога надана Міжнародним адвокатським об`єднанням «РАДА» на підставі договору від 21 січня 2022 року (договір укладено до подання позову) (а.с.35).

Кошти сплачено у виді гонорару у сумі 6000 грн. (а.с.35).

Відповідно до правового висновку КАС у складі Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 у разі, якщо вартість правничих послуг встановлена у виді гонорару, не складається детальний опис виконаних робіт.

Враховуючи складність справи, суд зробив висновок, що вартість наданих послуг є реальною.

Тому суд визнає, що позивач поніс витрати на правову допомогу у сумі 6000 грн.

Відповідач не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу (а.с.55-56).

Суд розподіляє судові витрати відповідно до приписів статті 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській області від 25 травня 2021 року №152578-52 У про сплату ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11249,48 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Кіровоградській на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 7736,70 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І. Брегей