Справа № 140/1259/22
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2022-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2022 року ЛуцькСправа № 140/1259/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправними дій щодо відсторонення її від роботи за відсутності профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та скасування наказу від 08 листопада 2021 року №196-О «Про відсторонення від роботи працівників та державних службовців Головного управління»; виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с.49-62).

В обґрунтування позову позивач вказала, що з 28 жовтня 2020 року працює на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №6 (сервісного центру) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Волинській області. Однак наказом ГУ ПФУ у Волинській області від 08 листопада 2021 року №196-О «Про відсторонення від роботи працівників та державних службовців Головного управління» її відсторонено від роботи у зв`язку із відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та надання медичної документації на підтвердження щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-CoV-2. На думку позивача, відповідачем було грубо порушено частину першу статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) щодо її попередження не пізніше ніж за два місяці стосовно істотної зміни умов праці та фактично відповідач попередив про такі зміни лише за шість днів повідомленням про відсторонення її від роботи від 02 листопада 2021 року.

Також позивач зазначила, що для державних службовців відсутня така підстава для відсторонення від проходження державної служби, як відмова або ухилення від обов`язкових медичних оглядів тощо, та відсутній обов`язок робити час від часу профілактичні щеплення від коронавірусної хвороби COVID-19. Більше того, перелік хвороб, встановлений частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», є вичерпним і у ньому відсутня коронавірусна хвороба COVID-19, що спричинена SARS-CoV-2. Також позивач вказала про відсутність підстав у відповідача без подання Держсанепідемслужби відстороняти її від роботи та що вона не надавала згоди на своє відсторонення й усно пояснила відповідачу про причини небажання вакцинуватися. З наведених підстав, позивач вважає, що відповідач порушив її гарантоване право та законний інтерес на працю, що включає можливість заробляти собі на життя.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити повністю (а.с.82-85). В обґрунтування цієї позиції вказав, що відповідно до протоколу від 02 листопада 2021 року №26 позивачу надіслано повідомлення про необхідність надати до 08 листопада 2021 року документ, що підтверджує отримання вакцинації від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595. Одночасно інформовано, що відповідно до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, серед інших, працівники та державні службовці ГУ ПФУ у Волинській області, а згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», працівники та державні службовці, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, підлягають відстороненню від роботи (виконання робіт) відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. З урахуванням зазначених нормативних актів відповідно до наказу від 08 листопада 2021 року №196-0 «Про відсторонення від роботи працівників та державних службовців Головного управління» позивача відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року на строк усунення причин, що його зумовили.

Відповідач вважає, що при вирішенні питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я й безпеки колективу над обмеженнями на працю конкретного працівника. Обмеження прав може відбуватися в інтересах держави і суспільства і обумовлено насамперед необхідністю поваги таких же прав і свобод інших людей, а також необхідністю нормального функціонування суспільства і держави.

Враховуючи викладене, період відсторонення від роботи позивача на підставі наказу від 08 листопада 2021 року №196-0 не можна вважати вимушеним прогулом, а тому немає законних підстав для виплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за цей період.

З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили, як і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з участю сторін.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 28 жовтня 2020 року переведена на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №6 (сервісного центру) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Волинській області, що підтверджується записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.32-39).

Повідомленням від 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 інформовано про необхідність профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, а також попереджено, що працівники та державні службовці, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVІD-19 яких визначена затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 переліком професій, виробництв та організацій та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVІD-19, підлягають відстороненню від роботи (крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVІD-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVІD-19, виданий закладом охорони здоров`я) (а.с.68). Відповідно до витягу з протоколу від 02 листопада 2021 року №96 зазначене повідомлення надіслано на адресу електронної пошти позивача для ознайомлення (а.с.23-23а).

Наказом ГУ ПФУ у Волинській області від 08 листопада 2021 року №196-О (а.с.21-22) відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року працівників і державних службовців Головного управління, в тому числі і ОСОБА_1 , які відмовилися або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVІD-19 та/або не надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVІD-19, виданий закладом охорони здоров`я на час відсутності щеплення від СОVІD-19 (пункт 1 наказу). Строк відсторонення встановлено до усунення причин, що його зумовили (пункт 3 наказу).

Не погодившись з наказом про відсторонення від роботи, позивач звернулася з позовом до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Згідно зі статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини першої статті 5-1 КЗпП України).

Статтею 46 КЗпП України передбачена можливість відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом. Відсторонення працівників від роботи допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, на що вказує словосполучення «в інших випадках, передбачених законодавством».

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

Згідно з частиною другою статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 72 Закону №889-VIII визначено, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків здійснюється лише одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення, тобто у зв`язку з вчиненням дисциплінарного проступку у випадках: порушення Присяги державного службовця; перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення.

Водночас відповідно до частини третьої статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, стаття 46 КЗпП України підлягає застосуванню і до відносин державної служби, зокрема в частині відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством.

Зі змісту спірного наказу слідує, що позивача було відсторонено від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVІD-19 та ненаданням медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVІD-19, виданого закладом охорони здоров`я на час відсутності щеплення від СОVІD-19. Позивач не заперечує тієї обставини, що вона профілактичних щеплень проти СОVІD-19 не проходила та медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVІD-19 на час видання наказу не надала. У позовній заяві своє небажання проводити профілактичні щеплення проти СОVІD-19 пояснює недовірою до запровадженої в Україні вакцинації проти короновірусної інфекції СОVІD-19.

Питання проведення обов`язкових профілактичних щеплень врегульоване нормами Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ (далі - Закон №2801-ХІІ), Законом України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон №1645-ІІІ), Законом України від 24 лютого 1994 року №4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-ХІІ).

Відповідно до статті 30 Закону №2801-ХІІ щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

В значенні абзацу сімнадцятого статті 1 Закону №1645-ІІІ карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Закону №1645-III-4 карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі Постанова №1236, зі змінами), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 травня 2022 року на території України встановлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., №23, ст. 896, №30, ст.1061), від 20 травня 2020 р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., №43, ст. 1394, №52, ст.1626) та від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., №63, ст.2029).

Частиною другою статті 12 Закону №1645-ІІІ визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Абзацами другим та третім статті 27 Закону №4004-ХІІ передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до статті 10 Закону №2801-ХІІ та статті 12 Закону №1645-ІІІ Міністерством охорони здоров`я України видано наказ від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928; далі Наказ №2153).

Так згідно із цим Переліком обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають серед інших, зокрема, працівники центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів (в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070).

Крім того, пунктом 19 постанови Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, Постанову №1236 доповнено пунктом 41-6. Цією нормою визначено обов`язок керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVІD-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Також застережено, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Таким чином, пунктом 41-6 Постанови №1236 встановлено порядок відсторонення працівників від роботи, який визначає умови та підстави відсторонення, час відсторонення та його документальне оформлення.

Суд звертає увагу, що Постанова №1096 не визнана у встановленому законодавством порядку протиправною, а тому у період її чинності підлягала обов`язковому виконанню відповідачем відповідно до статті 117 Конституції України.

Отже, встановлене статтею 12 Закону №1645-ІІІ та Постановою №1236 відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень (за відсутності підтверджених медичним висновком абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень), є тим іншим випадком, встановленим законодавством, передбаченим статтею 46 КЗпП України для відсторонення працівника від роботи.

Зміни до Постанови №1236, внесені Постановою №1096, щодо відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, а також Наказ №2153 набули чинності з 08 листопада 2021 року. А тому із зазначеної дати відповідно до наведених приписів чинного законодавства в ГУ ПФУ у Волинській області підлягали відстороненню від роботи державні службовці та працівники, які на вказану дату відмовились або ухилились від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які надали довідку закладу охорони здоров`я про наявність протипоказань до вакцинації (тимчасових або постійних).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не надала документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 (цю обставину позивач не заперечує), суд дійшов висновку про правомірність прийнятого ГУ ПФУ у Волинській області наказу від 08 листопада 2021 року №196-О в частині відсторонення її від роботи.

При цьому суд наголошує, що тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи у такому випадку не є звільненням зі служби, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків.

Посилання позивача на зміну істотних умов праці суд відхиляє, оскільки умови праці позивача не змінювалися, а включення її посади до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, такими змінами не вважаються.

Також на доводи позивача про те, що чинним законодавством прямо не передбачено обов`язку роботодавця щодо незбереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, суд зазначає, що згідно зі статтею 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», статті 50 Закону №889-VIII оплата праці здійснюється за виконання роботи, для державних службовців - за виконання посадових обов`язків. Оскільки при відстороненні від роботи державним службовцем посадові обов`язки ним не виконуються, то й підстави для виплати заробітної плати на період відсторонення відсутні.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №820/5784/17 та від 18 листопада 2019 року у справі №480/4871/18.

Суд звертає увагу на те, що держава, встановивши відсторонення працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я людей. Відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати. Однак це було наслідком її свідомого рішення відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Посилання позивача на те, що щеплення від COVID-19 не входить до переліку обов`язкових щеплень та про можливість відсторонення працівника від роботи лише за наявності подання Дерсанепідемслужби, суд відхиляє.

Так відповідно до пункту «б» статті 10 Закону №2801-ХІІ громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Крім того, статтею 5 Закону №4004-ХІІ на громадян покладаються обов`язки брати участь у проведенні санітарних і протиепідемічних заходів та робити щеплення у передбачених законодавством випадках.

Стаття 12 Закону №1645-ІІІ розрізняє обов`язкове профілактичне щеплення: для працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб (абзац другий); на відповідних територіях та об`єктах у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби (абзац третій).

Згідно з абзацом четвертим названої статті відповідний санітарний лікар приймає рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах.

У випадку із позивачем застосовуються підстави для обов`язкового профілактичного щеплення, визначені абзацом другим статті 12 Закону №1645-ІІІ (для працівників окремих професій, виробництв та організацій), які не вимагають відповідного рішення санітарного лікаря.

За змістом пункту 2 Календаря щеплень, затвердженого наказом Міністерством охорони здоров`я від 16 вересня 2011 року, з урахуванням змін, внесених згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я від 03 липня 2020 року №1510, обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань (крім щеплень, визначених пунктом 1 Календаря, - дифтерія, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, тощо) підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, що відповідає положенням абзацу другого статті 12 Закону №1645-ІІІ.

За таких обставин підлягають застосуванню норми Закону №1645-ІІІ, відповідно до статті 12 якого у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень такі працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт, тобто не передбачається складання посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби подання про відсторонення працівника від роботи.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про обмеження спірним наказом її конституційного права на працю, суд зазначає, що у постанові від 18 листопада 2019 року у справі №480/4871/18 Верховний Суд вказав на необґрунтованість доводів скаржника щодо неврахування положень статті 43 Конституції України під час застосування до останнього заходу у вигляді відсторонення від посади.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд зазначає, що відсторонення від роботи та проведення обов`язкового щеплення є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак стаття 8 Конвенції, що передбачає право на повагу до приватного життя, має свої обмеження в частині захисту громадського здоров`я. У випадку статті 8 Конвенції втручання має відбуватися: 1) відповідно до закону; 2) із легітимною метою; 3) необхідне в демократичному суспільстві.

Суд повторює, що обов`язковість проведення щеплення проти COVID-19 для державних службовців, до яких належить і позивач, передбачена Наказом №2153 та частиною другою статті 12 Закону №1645-ІІІ. Відсторонення від роботи осіб, які відмовляються від обов`язкового щеплення, передбачена частиною другою статті 12 Закону №1645-ІІІ та статтею 46 КЗпП України, яка субсидіарно підлягає застосуванню до державних службовців відповідно до частини третьої статті 5 Закону №889-VIII. За вказаних обставин обов`язкове щеплення та відсторонення від роботи передбачено чинним законодавством України, а тому втручання відбулося відповідно до закону.

Суд зазначає, що перераховані вище закони України та нормативно-правові акти опубліковано у встановленому порядку у друкованих засобах масової інформації, зокрема, Офіційному віснику України, та вони є доступними для ознайомлення, в тому числі і для позивача. Крім того, Наказ №2153 набрав чинності через один місяць (08 листопада 2021 року) з дня його офіційного опублікування, а тому у позивача було достатньо часу для здійснення щеплення.

Метою щеплення є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Вимога про обов`язкову вакцинацію проти особливо небезпечних хвороб та відсторонення від роботи невакцинованих осіб переслідує легітимну мету - охорону громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, що відповідає частині другій статті 8 Конвенції.

Крім того, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2020 року №521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» унесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, доповнивши розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Таким чином, COVID-19 є особливо небезпечною інфекційною хворобою.

Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2021 року («Вавржичка та інші проти Чеської Республіки») вказано, що «стосовно ефективності вакцинації Суд ще раз посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві…».

Тобто Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією.

Держава наділена широким полем розсуду в питаннях вакцинації як способу запобігання поширенню небезпечних захворювань. Коли політики добровільної вакцинації недостатньо для досягнення та підтримання колективного імунітету, або колективний імунітет не допомагає через природу захворювання, національні органи влади можуть обґрунтовано запровадити політику обов`язкової вакцинації з метою досягнення належного рівня захисту від серйозних захворювань. У демократичному суспільстві може стати необхідністю встановлення обмежень на індивідуальну свободу, щоб задовольнити інтереси різних людей та груп та щоб забезпечити повагу до прав кожного.

Відсторонення позивача від роботи не є санкцією чи покаранням, а є наслідком, передбаченим законодавством за недотримання юридичного обов`язку, покликаного охороняти, зокрема, здоров`я людей, особливо тих, хто є особливо вразливий до певних хвороб, що має по суті захисний характер.

Суд окремо наголошує на тому, що обов`язкова вакцинація та відсторонення від роботи є лише тимчасовим заходами, які введено на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на це, не праця та її оплата, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Кожен має перш за все право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я людини над правом на працю та її оплатою. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Суд зазначає, що норма частини другої статі 12 Закону №1645-ІІІ покликана захистити здоров`я та життя людей у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування людей, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів інфекційних хвороб, що є загрозою для життя та здоров`я не лише працівників, а й осіб, які відвідують орган державної влади (позивач же обіймає посаду головного спеціаліста відділу обслуговування громадян №6 (сервісного центру) Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Волинській області). Тому індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших людей, які провели щеплення відповідно до чинного законодавства України з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. А держава, встановивши правило про те, що без щеплень особа не може бути допущена до роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх працівників державного органу, а й захищає таким чином інших людей, які не отримали профілактичні щеплення, в тому числі і тих, які мають до щеплення протипоказання.

Суд наголошує на тому, що чинне законодавство України містить виключення стосовно обов`язкового щеплення від COVID-19: особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Таким чином, запровадження обов`язкової вакцинації не можна вважати непропорційним заходом, як і відсторонення від роботи деяких нещеплених працівників (державних службовців). Відповідні обмеження є пропорційними легітимній меті та вважаються такими, що є необхідними у демократичному суспільстві.

Тимчасове обмеження права позивача на працю, яка відмовилася від вакцинації за власним бажанням, а тому була відсторонена від роботи, не є проявом дискримінації, оскільки такі дії вчинені в інтересах суспільства, які превалюють над інтересом однієї особи, ґрунтуються на законі та переслідують законні цілі, про що суд зазначив вище.

У свою чергу судом встановлено, що наказом ГУ ПФУ у Волинській області від 01 лютого 2022 року №55-О (а.с.87) ОСОБА_1 допущено до роботи ще з 01 лютого 2022 року на підставі висновку лікаря від 31 січня 2022 року №13 щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби СОVІD-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2. Тобто, відпали обставини, які зумовлювали відсторонення позивача від роботи, хоч про ці обставини позивач не повідомила суду, подаючи нову редакцію позовної заяви.

Підсумовуючи викладене, оскільки посада позивача була включена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 як особливо небезпечної інфекційної хвороби, відповідачем доведена до відома позивачу необхідність проведення такого щеплення та про відсторонення від роботи у випадку його відсутності, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів про наявність у позивача абсолютних протипоказань від такого щеплення (станом на момент винесення оскаржуваного наказу), а також відповідність здійсненого втручання держави у право позивача на повагу до приватного життя відповідно до критеріїв, що визначені у абзаці другому статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку, що наказ відповідача про тимчасове відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати є правомірним та обґрунтованим, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк