Справа № 380/22663/21
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Львівського комунального підприємства «Ратуша-сервіс» та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій просить:

- визнати протиправною відмову ЛКП «Ратуша-сервіс» у наданні ОСОБА_1 перепустки для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м. Львова;

- зобов`язати ЛКП «Ратуша-сервіс» видати ОСОБА_1 перепустку для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м.Львова належного їй транспортного засобу марки Toyota Avensis, реєстр.номер НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що вона зареєстрована та проживає у кв. АДРЕСА_1 . Листом від 04.11.2021 року №769 ЛКП «Ратуша-Сервіс» у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 20.10.2021 р., позивача повідомлено, що рішенням постійної комісії з питань розгляду заяв щодо можливості заїзду на територію пішохідної зони їй відмовлено у наданні адміністративної послуги: видати перепустку на проїзд у пішохідну зону міста Львова, оскільки ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу марки Toyota Avensis реєстр.номер НОМЕР_1 .

Позивач вважає, що така відмова відповідача суперечить «Положенню про в`їзд транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова», яке затверджене рішенням виконкому ЛМР від 03.12.2018 № 1287 (в редакції рішення виконкому ЛМР від 24.09.2021 № 822), оскільки право на отримання перепустки на право в`їзду у пішохідну зону мають не лише власники транспортних засобів, а й користувачі таких, які проживають чи володіють службовими приміщеннями у пішохідній зоні у центральній частині м. Львова.

З наведених підстав позивач вважає, що його права порушено, та просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

У поданому суду відзиві відповідач проти позову заперечує повністю. Вказує, що Постійно діюча комісія утворена при ЛКП «Ратуша-сервіс» приймає рішення про видачу, чи відмову у видачі перепусток для в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова на підставі «Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича» затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.2018 № 1287 (в новій редакції затвердженій рішенням Львівської міської ради № 822 від 24.09.2021). Щодо ствердження позивача, що право на отримання перепустки для транспортних засобів категорії «В» мають не лише власники, а й користувачі транспортного засобу, які проживають чи володіють службовим приміщенням у пішохідній зоні у центральній частині м. Львова зазначає, що пункти п.п. 3.3. та 4.11. Положення, на які посилається Позивач, стосуються більше прав та обов`язків водіїв транспортних засобів, на які видана перепустка, а не прав та порядку її отримання. Водночас п. 4.8. Положення стосується саме порядку отримання перепустки категорії «В». Згідно Положення, рішення про видачу перепустки приймається у разі подання усіх необхідних для цього документів. Зокрема вказано, що «Для отримання перепустки на право в`їзду у пішохідну зону власники транспортних засобів категорії «В» повинні надати у Львівське комунальне підприємство "Ратуша-сервіс" через ЦНАП такі документи:...» Тобто, для отримання перепустки із заявою і необхідними документами звертається саме власник транспортного засобу, а не користувач. Проте згідно поданих документів Позивач не є власником транспортного засобу, на який просила видати перепустку, у зв`язку із чим їй було відмовлено у видачі перепустки. Звертає увагу на те, що перепустки на транспортні засоби категорії «В» видаються на підставі документів, які підтверджують право власності саме на житлове приміщення або факт реєстрації місця проживання, в житловому приміщенні, та не стосуються службових приміщень, як наголошує Позивач. Щодо запевнень позивача про отримання перепустки для в`їзду транспортного засобу (що перебував у її користуванні) в пішохідну зону центральної частини м. Львова у попередні періоди, на підставі подання тих ж самих документів повідомляє, що 24.09.2021 року було затверджено нову редакцію Положення, зміни стосувались і порядку видачі перепусток категорії «В». Зокрема, попередня редакція п.4.8. Положення передбачала, що « 4.8. Перепустка на право в`їзду транспортних засобів категорії "В" у пішохідну зону чинна два календарних роки та видається на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку). Для отримання перепустки на право в`їзду у пішохідну зону власники і користувачі транспортних засобів категорії "В" повинні надати у Львівське комунальне підприємство "Ратуша-сервіс" через ЦНАП такі документи:...». Саме тому, керуючись чинною редакцією Положення, у 2019 році ЛКП «Ратуша-сервіс» було видано Позивачеві перепустку на транспортний засіб категорії "В", а саме автомобіль Toyota Avensis, з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 . Виходячи з вищенаведеного, вважає, що постійно діючою комісією утвореною при Львівському комунальному підприємстві «Ратуша-сервіс» було правомірно відмовлено Позивачеві у видачі перепустки для заїзду у пішохідну зону центральної частини міста Львова, через відсутність законних підстав для її видачі.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у кв. АДРЕСА_1 .

ЛКП «Ратуша-сервіс», листом від 04.11.2021 року №769 у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 20.10.2021 р., повідомлено останню, що рішенням постійної комісії з питань розгляду заяв щодо можливості заїзду на територію пішохідної зони їй відмовлено у наданні адміністративної послуги: видати перепустку на проїзд у пішохідну зону міста Львова.

Рішення ЛКП «Ратуша-сервіс» мотивовано тим, що позивач не є власником транспортного засобу марки Toyota Avensis реєстр.номер НОМЕР_1 . При цьому відповідач покликається на пункт 2.3. «Положення про в`їзд транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м.Львова» затверджене рішенням виконкому ЛМР від 03.12.2018 № 1287 (в редакції рішення виконкому ЛМР від 24.09.2021 № 822) далі Положення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Реалізовуючи повноваження надані Конституцією України та Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про охорону культурної спадщини», «Про благоустрій населених пунктів», виконавчим комітетом Львівської міської ради 03.12.2018 року прийнято рішення №1287, яким затверджено Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.09.2021 № 822 зазначене положення викладено в новій редакції.

Згідно п.1.3 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича (далі - Положення) « 1.3. Дія Положення поширюється на визначену територію пішохідної зони, яка обмежена просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича (надалі пішохідна зона центральної частини м. Львова)».

Пунктом 4.1 Положення встановлено, що перепустки на право в`їзду у пішохідну зону надає Львівське комунальне підприємство «Ратуша-сервіс». Рішення про надання перепустки на право в`їзду у пішохідну зону приймається постійно діючою комісією, утвореною при Львівському комунальному підприємстві «Ратуша-сервіс».

Відповідно до вимог п.2.3 Положення: « 2.3. До категорії В належать такі транспортні засоби: автотранспорт мешканців, які проживають (зареєстровані) на території пішохідної зони, а також власників житлових приміщень, які знаходяться на території пішохідної зони. До мешканців пішохідної зони прирівнюються також особи, які тимчасово проживають у готелях, розташованих у пішохідній зоні, а також священики храмів, розташованих у пішохідній зоні.».

Пунктом 3.3. Положення передбачено: « 3.3. Водії транспортних засобів категорії В мають право в`їзду та зупинки/стоянки виключно у визначених для цього місцях, вказаних у додатку 1 до цього Положення. Стоянка та паркування автотранспорту на території пішохідної зони центральної частини м. Львова забороняється, крім спеціально відведених для цього місць, вказаних у додатку 1 до цього Положення. В`їзд у пішохідну зону і виїзд з неї здійснюється через найближчі до помешкання власника і користувача спеціальні технічні пристрої боларди. Доїзд до місць, спеціально відведених для паркування транспортних засобів мешканців, повинен здійснюватися за маршрутами, вказаними у додатку 2 до цього Положення.».

А відповідно до п.4.11. Положення: « 4.11. Власник чи користувач транспортного засобу категорії В, який отримав перепустку на право в`їзду у пішохідну зону, одержує право користуватися системою автоматичного читання державних номерів автомобілів, яка забезпечує безперешкодний доступ автомобілів у пішохідну зону через автоматичне відкривання боларда. Якщо з певних технічних причин система автоматичного читання номерів автомобілів не забезпечила опускання боларда перед водієм, останній повинен зупинити автомобіль перед піднятим болардом на лінії-стоп і, за потреби, скористатися переговорним пристроєм для ідентифікації його оператором регламентованого допуску транспорту у пішохідну зону. Після увімкнення зеленого сигналу світлофора та повного опущення боларда власник чи користувач транспортного засобу категорії В проїжджає на територію пішохідної зони.».

Виходячи з наведених норм можна дійти висновку, що право на отримання перепустки для водіїв категорії «В» мають не тільки власники автомобілів, які проживають чи володіють службовими приміщеннями у пішохідній зоні у центральній частині м. Львова, а й користувачі транспортного засобу, які проживають чи володіють службовими приміщеннями у пішохідній зоні у центральній частині м. Львова.

Суд зазначає, що з прийняттям Закону № 2262-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування сфери паркування транспортних засобів в Україні з`явилося нове поняття належний користувач транспортного засобу.

Кабінетом Міністрів України 14 листопада 2018 року прийнята Постанова №1197 «Про затвердження Порядку внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів», який визначає процедуру внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів (далі - Реєстр) відомостей про належного користувача транспортного засобу (далі - належний користувач).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 вказаного Порядку, належний користувач - фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, а також керівник юридичної особи - лізингоодержувача (особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи - лізингоодержувача) або працівник, визначений керівником юридичної особи, яка є власником транспортного засобу або отримала в установлений законодавством спосіб право користуватися ним, які в разі внесення щодо них відомостей до Реєстру, відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення несуть відповідальність за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

Відповідно до підпункту 6 пункту 3 вказаного Положення підставами для внесення до Реєстру відомостей про належного користувача є оформлення на фізичну особу, щодо якої вносяться відомості як про належного користувача, тимчасового реєстраційного талона.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить право володіння та користування транспортним засобом марки Toyota Avensis, реєстр.номер НОМЕР_1 оскільки позивач є належним користувачем згідно з тимчасовим реєстраційним талоном серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у кв. АДРЕСА_1 .

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном тобто захисту права приватної власності.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу має свою власну структуру: «…ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.

Європейського суду з прав людини у рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Суд вказує у своєму рішенні, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.

У свою чергу Суд зазначає, що вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Окрім цього, Суд зазначає, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу».

У рішенні «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) від 23 січня 2014 року Суд зазначив: «…будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар…»

У справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» від 28 липня 1999 року Суд вказав, що Перший протокол, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав та свобод особи.

У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Суд вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу.

Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання. Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційностю.

У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між метою втручання держави в право особи на мирне володіння майном та збитками, які несе особа у зв`язку з неможливістю володіти своїм майном, а також у разі відсутності компенсації за втручання та законних підстав такого втручання, здійснюється грубе порушення права особи на мирне володіння майном.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає право власності особи від свавільного втручання держави у її права. Однак, ЄСПЛ допускає окремі випадки, коли втручання у права особи є допустим для задоволення «суспільного інтересу», проте таке втручання не повинно перевищувати певну межу між інтересами суспільства або держави та інтересами окремої особи. Для цього необхідно дотримання державою певного балансу та тільки на умовах або підставах передбачених у національному законодавстві держави, у іншому випадку буде порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскільки ОСОБА_1 проживає (зареєстрована) на території пішохідної зони і у її володінні та користуванні на законних підставах як належного користувача перебуває транспортний засіб марки Toyota Avensis, суд дійшов висновку, що відмова ЛКП «Ратуша-сервіс» у наданні перепустки для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м. Львова є втручанням в право особи на мирне володіння майном, таке втручання не встановлює «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи, не забезпечує належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями, не переслідує легітимну мету та є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При розгляді справи судом встановлено, що відмовляючи позивачеві у видачі перепустки відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), та непропорційно, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), відтак права позивача порушені, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Для належного захисту порушених прав позивача, суд задовольняє позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій ЛКП «Ратуша-сервіс» щодо відмови у наданні ОСОБА_1 перепустки для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м. Львова; та зобов`язання ЛКП «Ратуша-сервіс» видати ОСОБА_1 перепустку для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м. Львова належного їй транспортного засобу марки Toyota Avensis, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Судові витрати у вигляді судового збору відповідно до ст. 139 КАС України належить стягнути на користь позивача з відповідача.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу в сумі 12000 грн.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Андрія Лабая, 30.11.2021 р., укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до умов вказаного договору його предметом є надання правової допомоги в справі щодо скасування рішення та зобов`язання вчинити дії ЛКП «Ратуша-сервіс». Додатком №1 до зазначеного договору сторони узгодили, що розмір гонорару адвоката становить 12000 грн., і такі послуги будуть оплачені протягом 10 календарних днів після набрання законної сили рішенням суду у справі, яка є предметом Договору..

Згідно з долученого акта від 28.01.2022, на підставі договору про надання правової допомоги, адвокат виконав, а замовник прийняв надані послуги вартість яких становить 12000 грн.

Згідно вказаного акта, представник позивача надав детальний опис робіт, а саме :

«- вивчено матеріали справи та проведено аналіз ситуації,

- надано консультацію позивачу,

- зібрано необхідні документи,

- складено позовну заяву,

- подано позов через підсистему «Електронний суд»

- подано клопотання про стягнення судових витрат.»

Суд, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, у відповідності до частини п`ятої статті 242 КАС України також враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові 21.01.2021 №280/2635/20, відповідно до якого КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На переконання суду, розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 12000,00 грн. по даній справі є значно завищеним та не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У даному випадку суд зазначає, що дана справа згідно положень статей 4, 12, 262 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.

Вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом, суд вважає завищеним, оскільки дана справа незначної складності з сталою правовою позицією та не потребує значної затрати часу на вказані роботи.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Судом при вирішенні питання щодо розміру судових витрат на правничу допомогу адвоката у цій справі враховано мінімальну ставку гонорару адвокатів за підготовку позовної заяви в адміністративних справах (яка складає не менше 2000 грн), які затверджені відповідними Радами адвокатів різних регіонів, незначну складність даної.

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, також враховуючи предмет позову, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії ЛКП «Ратуша-сервіс» щодо відмови у наданні ОСОБА_1 перепустки для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м. Львова;

3. Зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Ратуша-сервіс» (79008, м. Львів пл.. Ринок 1, ) видати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) перепустку для в`їзду у пішохідну зону центральної частини м. Львова належного їй транспортного засобу марки Toyota Avensis, реєстр.номер НОМЕР_1 .

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з Львівського комунального підприємства «Ратуша-сервіс» (79008, м. Львів, пл.Ринок 1 , ) 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень, 00 копійок) судового збору та 2000 грн. (дві тисячі гривень, 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з Львівського комунального підприємства «Ратуша-сервіс» (79008, м. Львів, пл.Ринок 1 , ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. (дві тисячі гривень, 00 копійок)

6. У задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 03.05.2022

Суддя Коморний О.І.