Справа № 380/25833/21
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2022 року

справа №380/25833/21

провадження № П/380/26086/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування постанови, -

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 ), в якому просить скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 18.10.2021 за №ЛВ11271/1451/ПД/АВ/ФС, винесену уповноваженими посадовими особами на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 03.08.2021 та 04.08.2021 за наслідками інспекційного відвідування закладів громадського харчування - ресторанів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за місцем його господарської діяльності, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_2 та в АДРЕСА_3 , відповідачем було складено акт №ЛВ11271/1451/ПД/АВ від 16.08.2021, в якому вказано про порушення ФОП ОСОБА_1 ч.1 ст. 21, ч.ч.1,4 ст.24 КЗпП України, яке полягало у фактичному допуску працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Із урахуванням встановлених порушень, відповідачем було прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ11271/1451/ПД/АВ/ФС від 18.10.2021, яку позивач вважає протиправною. Позивач зазначає, що Головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Дубасом Назарієм Васильовичем 27.08.2021 було складено протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ11271/1451/АВ/ПТ. Постановою Червоноградського міського суду Львівської області у справі №459/3274/21 від 01.12.2021 на підставі дослідження протоколу про адміністративне правопорушення №ЛВ11271/1451/АВ/ПТ від 27.08.2021 та копії акту інспекційного відвідування №ЛВ11271/1451//ПД/АВ від 16.08.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст. 41 КУпАП - закрито. Зазначена постанова набрала законної сили 12.12.2021. На думку позивача, винесення відповідачем оскаржуваної постанови є спробою повторного притягнути його до юридичної відповідальності за одне і те саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України. Також просить врахувати позицію Об`єднаної палати Верховного Суду під час розгляду справи №814/2156/16 за схожих правовідносин у постанові від 21.12.2018 щодо заборони «подвійного» притягнення до відповідальності. Зазначене, на його думку, є самостійною підставою для скасування постанови про накладення штрафу. Вважаючи у зв`язку із цим свої права та інтереси порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

Судом відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.

На адресу суду 18.04.2022 надійшов відзив на позов, у якому відповідач зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Заперечення обґрунтовує тим, що за результатами інспекційного відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 складено акт інспекційного відвідування №ЛВ11271/1451/ПД/АВ від 16.08.2021. Під час інспекційного відвідування закладів громадського харчування - ресторанів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що здійснювалось з засобом відеофіксації, за місцем господарської діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що знаходяться за адресами: АДРЕСА_2 та в АДРЕСА_3 встановлено, що позивач фактично допустив до виконання роботи працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем не надано жодних документів, ведення яких передбачено законодавством про працю. Також зазначає, що факт порушення позивачем вимог ч.1 ст.21, ч.4 ст.24 КЗпП, ПКМУ №413 не заперечується. Водночас щодо посилання позивача на те, що постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 01.12.2021 у справі №459/3274/21 його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст, 41 КУпАП, а відтак має місце подвійне притягнення до відповідальності за ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч,3 ст. 41 КУпАП КУпАП України, то представник відповідача зазначає, що згідно з постанови Червоноградського міського суду Львівської області від 01.12.2021 у справі №459/3274/21 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.41 КУпАП закрито (за спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності). Крім цього, відповідно до постанови Верховного Суду від 22.12.2020 у справі №260/1743/19, штрафи передбаченні ст.265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає. Також просить врахувати, що правова природа процедури застосування до позивача фінансової санкції, передбаченої абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України та адміністративного стягнення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП є різними, отже притягнення позивача до відповідальності різного виду (фінансова санкція та адміністративна відповідальність) не суперечить ст. 61 Конституції України. З огляду на вищевикладене вважає твердження позивача про протиправність оскаржуваної постанови про накладення штрафу необґрунтованими, а позов безпідставним, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позо;вні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.02.2019, основним видом діяльності якого є: обслуговування напоями (основний); організування інших видів відпочинку та розваг; роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах; роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; постачання готових страв для подій; постачання інших готових страв; інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 08.09.2004 №1985-IV, Конвенції Міжнародної організації праці №129 1969 про інспекцію праці у сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 08.09.2004 №1986-IV, ст.259 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823, наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 27.10.2020 №2161, Положення про Головне управління Держпраці у Львівській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018 №84, відповідачем прийнято наказ від 03.08.2021 №1109-П «Про проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 ».

Направленням на проведення заходу державного контролю від 03.08.2021 №1094 заступнику начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Климчук Наталії Анатолівні та головним державним інспекторам Дубасу Назарію Васильовичу, Капцю Олександру Олександровичу доручено проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 .

У період з 03.08.2021 по 16.08.2021 у закладах громадського харчування - ресторанах « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходяться за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , що здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 проведено інспекційне відвідування.

Зокрема, 03.08.2021 інспекторами праці здійснено вихід за фактичною адресою місця здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , де за виконанням трудової функції кухаря зафіксовано ОСОБА_2 , яка у поясненнях зазначила, що стажується у ФОП ОСОБА_1 на посаді кухаря-сушиста, графік роботи 2 дні через 2 дні, заробітна плата складає 15 грн за годину.

Також, 03.08.2021 інспекторами праці здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_3 , де за виконанням трудової функції офіціанта зафіксовано ОСОБА_3 , яка повідомила, що стажується на посаді офіціанта у ФОП ОСОБА_1 протягом одного тижня, трудовий договір не підписувала.

04.08.2021 інспекторами праці здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_3 , де за виконанням трудової функції зафіксовано працівників:

- ОСОБА_4 , яка у письмових поясненнях зазначила, що стажується на посаді офіціанта у ФОП ОСОБА_1 , графік роботи 2 дні через 2 дні, трудовий договір не підписувала;

- ОСОБА_5 , який у письмових поясненнях зазначив, що стажується на посаді офіціанта у ФОП ОСОБА_1 , графік роботи 2 дні через 2 дні, трудовий договір не підписував.

- ОСОБА_6 , яка у письмових поясненях зазначила, що стажується на посаді кухаря у ФОП ОСОБА_1 протягом 5 тижнів, графік роботи 2 дні через 2 дні, трудовий договір не підписувала.

Під час проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 відповідно до вимоги про надання документів №Л В11271/1451/ПД від 10.08.2021, не надано жодних підтверджуючих документів щодо укладення трудових договорів з працівниками: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі яких, останні виконували трудові функції офіціантів та кухарів за фактичними адресами місця здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 03.08.2021 та 04.08.2021.

За даними Пенсійного фонду України, станом на 09.08.2021 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і надалі не перебувають в офіційних трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

За результатами інспекційного відвідування складено акт №ЛВ11271/1451/ПД/АВ від 16.08.2021, у якому зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 ч.1 ст. 21, ч.ч.1,4 ст.24 КЗпП України Постанови Кабінету Міністрів України №413, яке полягало у фактичному допуску працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також дане порушення виявлено на підставі пояснень, наданих вказаними громадянами.

Листом від 02.09.2021 за вих. №085/2/11-21 акт інспекційного відвідування направлено на адресу позивача засобами поштового зв`язку.

27.08.2021 посадовою особою відповідача складено протокол №ЛВ1127/1451/АВ/ПТ про порушення, передбачене ч. 3 ст.41 КУпАП. Вказаний протокол з доданими до нього матеріалами про адміністративне правопорушення №ЛВ1127/1451/АВ/ПТ від 27.08.2021 відносно фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 41 КУпАП Головне управління Держпраці у Львівській області направило на адресу Червоноградського міського суду Львівської області.

18.10.2021 за порушення вимог ч.1 ст.21 та ч.3 ст.24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України № 413, на підставі ст. 265 КЗпП України, ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення», ч.3 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509) прийнято постанову №ЛВ11271/1451/ПД/АВ/ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 у сумі 300000,00грн.

Постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 01.12.2021 у справі №459/3274/21 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.41 КУпАП закрито (за спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням Головного управління Держпраці у Львівській області, вважає його протиправним, оскільки позивача притягнуто двічі до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення всупереч вимогам статті 61 Конституції України, тому звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Частиною 4 ст.2 вищезгаданого Закону передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до ч.1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Положення про Управління Держпраці у Львівській області, затвердженого наказом Держпраці №84 від 03.08.2018, визначено, що Управління Держпраці у Львівській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 (далі - Порядок № 823, чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з пунктом 5 Порядку №823 інспекційні відвідування проводяться з таких підстав: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДПС та її територіальних органів про: - невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; - факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень; - факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: - роботодавців, які нараховують заробітну плату 30 і більше відсоткам працівників менше мінімальної; - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; - роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; - фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці, що завершився; - роботодавців, в яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; - роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів; - роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю; 8) за дорученням Прем`єр-міністра України; 9) за зверненням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; 10) за запитом народного депутата; 11) у разі невиконання вимог припису.

Аналіз наведених норм вказує, що підставою для інспекційного відвідування може бути рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для інспекційного відвідування став наказ начальника Головного управління Держпраці у Львівській області від 03.08.2021 №1109-П та направлення від 03.08.2021 №1094 про проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 .

16.08.2021 за наслідками інспекційного відвідування за місцем господарської діяльності позивача, відповідачем було складено акт №ЛВ11271/1451/ПД/АВ, в якому вказано про порушення ФОП ОСОБА_1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме щодо ненадання підтверджуючих документів щодо належного укладення трудових відносин з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Зазначене порушення встановлене інспекторами праці в результаті отримання пояснень від вказаних громадян, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 і 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 04.09.2019 у справі №480/4515/18 та від 26.09.2019 у справі № 0440/5828/18.

Повноваження щодо отримання пояснень та доказів посадовими особами Держпраці визначені п. 11 Постанови №295, яким передбачено, що під час інспекційного відвідування інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема, ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію /відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.

Згідно з п. 6 Порядку №295, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об`єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю. Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об`єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до абзацу 2 п. 8 Порядку №295, про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Отже, отримання письмових пояснень від працівника під час відвідування відповідає вимогам Порядку №295.

Крім цього, позивачем не надано суду доказів укладення із вказаними вище особами будь-яких договорів, на підставі яких останні виконували роботу у закладах громадського харчування - ресторанах « ІНФОРМАЦІЯ_1 » станом на час інспекційного відвідування, а також не надано розпорядчих актів про умови випробування та/або стажування осіб (за направленням центром зайнятості; студент вищого та учень професійно-технічного навчального закладу у вільний від навчання).

За наслідками встановлених порушень відповідачем 27.08.2021 прийнято протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ11271/1451/АВ/П/ПТ.

Водночас, відповідач направив на адресу Червоноградського міського суду Львівської області протокол з доданими до нього матеріалами про адміністративне правопорушення №ЛВ1127/1451/АВ/ПТ від 27.08.2021 відносно фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 41 КУпАП.

18.10.2021 на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП відповідачем винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ЛВ11271/1451/ПД/АВ/ФС від 18.10.2021, якою ФОП ОСОБА_1 притягнуто до фінансової відповідальності шляхом накладення штрафу у розмірі 300000,00 грн.

Щодо доводів позивача про притягнення двічі до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення всупереч вимогам ст. 61 Конституції України, суд враховує наступне.

Частиною 1 ст.265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно з абз. 2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

Разом з тим, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення. Відповідно до ч. 3 ст. 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд констатує, що в обох випадках зміст правопорушення зводиться до допущення до роботи працівника без укладення трудового договору. При цьому, при винесенні оскаржуваної у цій справі постанови відповідач керується, зокрема, ст. 265 КЗпП України.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що ст. 265 КЗпП України та ст. 41 КУпАП були викладені в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014. Цей Закон вніс комплексні зміни до чинного законодавства України з метою створення умов для стабілізації фінансового стану держави, зниження навантаження на фонд оплати праці та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України. Елементом проведеної реформи стало оновлення системи юридичної відповідальності за вчинення відповідних правопорушень, що стосувалося не лише формалізації нових їхніх складів та посилення санкцій, але й запровадження додаткового нормативно-правового регулювання юридичної відповідальності у сфері легалізації зайнятості.

Ключовою відмінністю ст.265 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнута юридична особа як роботодавець (за ст.265 Кодексу законів про працю України) і посадова особа цієї юридичної особи (за ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин. Тобто, при допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору в разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення можуть збігатися суб`єкт відповідальності та вид порушення.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені в ч. 2 ст.265 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

В межах офіційного нормативного тлумачення вказаного конституційного припису, Конституційний Суд України у пункті 1.1 резолютивної частини рішення від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001 указав, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.

Таким чином, на конституційному рівні відсутні обмеження суверенних повноважень держави щодо організації системи державного примусу з метою забезпечення виконання постановлених перед нею завдань і функцій (в частині запровадження на рівні закону як рішення вищої юридичної сили нових видів відповідальності, відповідних їм складів правопорушень і санкцій за їхнє вчинення).

Така позиція відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, за якою держави повинні мати можливість законно обрати додаткові юридичні заходи у відповідь на соціально небезпечну поведінку (наприклад, недотримання правил дорожнього руху / ухилення від сплати податків) за допомогою різних процедур, що утворюють єдине ціле з тим, щоб вирішувати різні аспекти соціальної проблеми, що виникла, за умови, що застосовані юридичні засоби в сукупності не є надмірним тягарем для такої особи.

Частини 3, 4 ст. 265 Кодексу законів про працю України конкретизували, що штрафи, накладення яких передбачено частиною 2 цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині 2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Однією з таких санкцій є й адміністративно-господарський штраф.

Визначення адміністративно-господарських санкцій відповідає розумінню заходів державного примусу, що є наслідком вчинення відповідного правопорушення, та має єдину онтологічну основу із заходами юридичної відповідальності.

Нормативне визначення штрафів за ст..265 Кодексу законів про працю України як фінансових санкцій та формальне відмежування їх законодавцем від адміністративно-господарських свідчить про здійснення формальної правової кваліфікації відповідно до національного законодавства в межах автономного виду відповідальності з тяжінням до означення фінансової відповідальності.

За цих умов, нормативних та фактичних підстав відносити штрафи за ст.265 Кодексу законів про працю України до заходів адміністративної відповідальності немає.

Водночас, ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства у формі накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Незважаючи на формальну відмінність видів відповідальності та, у зв`язку із цим, дотримання гарантій ч.1 ст. 61 Конституції України, абсолютна тотожність складу правопорушення та природи санкцій, вирішення питання одночасного застосування статті 265 Кодексу законів про працю України та ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення потребує саме у контексті принципу верховенства права особи, а не об`єктивної законності, передбачає необхідність дослідження відповідальності з позиції «комплексності» дії санкцій як елементів єдиної системи боротьби з правопорушенням, а не дублювання заходів відповідальності з метою фіскалізації штрафів.

Дослідження Пояснювальної записки до проекту, що у подальшому був прийнятий і набув чинності як Закон № 77-VIII, вказує на те, що суб`єктом відповідальності за статтею 265 Кодексу законів про працю України належало визначати юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, в той же час, ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення за нормативним підходом щодо суб`єкта адміністративної відповідальності, суб`єктом правопорушення встановлювала лише спеціального суб`єкта - посадових осіб юридичних осіб. Такий підхід мав забезпечувати очевидний комплексний характер впливу як щодо безпосереднього роботодавця, так і осіб, які формують та приймають рішення від його імені.

У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Норми про застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням закріплені, зокрема, у частині сьомій статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»: у разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.

Загальний принцип «non bis in idem» не виключає проведення подвійного провадження, за умови, що будуть виконані певні умови. Зокрема, в аспекті статті 4 Протоколу № 7 ЄСПЛ такою умовою називає доведення, що подвійні провадження були «досить тісно пов`язані за суттю та у часі». Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, які використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю та бути пов`язаними у часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.

Матеріальні критерії для визначення того чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають в себе:

- чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstracto, але й in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;

- чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві так і на практиці), одного й того ж оспорюваного діяння (idem);

- чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання у збиранні, а також оцінці доказів, зокрема, шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні також використовувалися в іншому провадженні;

- і, перш за все, чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар. Останній ризик буде менш ймовірним у правових системах, де налагоджений компенсаційний механізм, призначений для забезпечення пропорційності загальної суми накладених штрафів (п.п. 130, 132 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини у справі «А. та Б. проти Норвегії» (А. and B. v. Norvey) (заяви №№ 24130/11, 29758/11) від 15.11.2016 р.).

В умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, очевидно, що провадження не є пов`язаними за своєю суттю, виходячи з озвучених критеріїв, оскільки за цілями та застосовуваними санкціями не є взаємодоповнюючими, а передбачають подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.

Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України, частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).

Відтак, фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.

Зазначений висновок висловлений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 22 грудня 2020 року у справі №260/1743/19, яку суд враховує в силу імперативних норм ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду сформувала власний правовий висновок відповідно до якого: штрафи, передбаченні ст. 265 КЗпП України є заходами фінансової відповідальності, підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає; фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem», як складового елементу принципу верховенства права.

З урахуванням викладеного та фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач не може бути притягнутий до відповідальності за одне і те ж порушення одночасно за ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 КУпАП.

Однак, як встановлено судом, протокол №ЛВ1127/1451/АВ/ПТ від 27.08.2021 про адміністративне правопорушення стосовно фізичної особи підприємця ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.41 КУпАП було направлено на розгляд до Червоноградського міського суду Львівської області, постановою Червоноградського міського суду Львівської області від 01.12.2021 у справі №459/3274/21 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.41 КУпАП закрито (за спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності).

Суд зазначає, що постановою у справі №459/3274/21 позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності за використання праці неоформлених працівників.

Оцінюючи твердження позивача, про застосування преюдиції, щодо фактів, встановлених у постанові Червоноградського міського суду Львівської області від 01.12.2021 у справі №459/3274/21, суд зазначає про таке.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не належать доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин у іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази, що повинні бути оцінені судом, який розглядає справу, у загальному порядку за правилами, визначеними процесуальним законодавством.

Спростування належними і допустимими доказами обставин, встановлених іншим судом у судовому рішенні, у даному випадку не порушує принципу верховенства права та правової визначеності як елемента верховенства права, а свідчить тільки про те, що Червоноградському міському суду Львівської області не було надано всіх належних доказів для розгляду справи по суті.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №823/225/17 (ЄДРСР 92173004).

Перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що враховуючи встановлену наявність порушень позивачем частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, Постанови №413, відповідач, приймаючи оскаржувану постанову про застосування штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ11271/1451/ПД/АВ/ФС від 18.10.2021 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до правил пункту 41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зокрема, в пункті 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з пунктом 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як встановлено частинами 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 132, 241-246, 250, 255, 257-258, 295, п.п.15.5 п.15 розділу УІІ "Перехідні положення" КАС України, суд -

вирішив:

у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Львівській області (місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8 ) про скасування постанови відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.