Справа № 307/2347/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 307/2347/17 пров. № А/857/1732/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Ільченко А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року (головуючий суддя Бобрушко В.І., м. Тячів) у справі № 307/2347/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.09.2017 року позивач звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, викладене у вкладці до протоколу №59 від 11 вересня 2017 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з 04 вересня 2016 року, виходячи з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати згідно довідки про складові заробітної плати, виданої прокуратурою Івано-Франківської області, без обмеження її граничного розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993 року, у редакції Закону від 12.07.2001 року за №2663-111.

Позов обґрунтовує тим, що 4 вересня 2017 року він звернувся до Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». 11 вересня 2017 року протокольним рішенням (вкладка до протоколу №59) Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області йому відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з тим, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VІІІ скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії /щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема, до Закону України «Про прокуратуру». Рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його конституційні права з наступних підстав. Ужгородський державний університет, де він навчався у період з 01.09.1993 року по 16.01.1998 року, є вищим навчальним закладом у розумінні ст. 25 Закону України «Про вищу освіту», у якому він закінчив повний курс цього учбового закладу за спеціальністю правознавство, а рішенням Державної екзаменаційної комісії йому присвоєно кваліфікацію юрист, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 , який виданий 30.06.1998 року. Вказує, що Ужгородський державний університет є вищим державним навчальним закладом, який акредитований у повному обсязі, а юридичний факультет є структурним підрозділом вищого навчального закладу, де здобувається вища юридична освіта, то і проходження повного курсу навчання у цьому вищому навчальному закладі є проходженням навчання у вищому юридичному навчальному закладі. Таким чином, він закінчив вищий навчальний заклад за спеціальністю «правознавство», рішенням Державної екзаменаційної комісії йому присвоєно кваліфікацію «юрист». Весь свій трудовий шлях він займав посади, які вимагали наявності вищої юридичної освіти, а тому він є особою, яка закінчила вищий навчальний юридичний заклад. Станом на день подання документів до управління Пенсійного фонду України його стаж роботи на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури складав 18 років 2 місяці та 25 днів, що підтверджується копією трудової книжки. Крім того, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, зараховується половина строку його навчання у вищому навчальному закладі - Ужгородському державному університеті на денній формі навчання юридичного факультету за спеціальністю правознавство з 01.09.1993 року по 16.01.1998 року, тобто дати прийняття його на роботу в органи прокуратури, а саме - 2 роки 4 місяці 8 днів. Таким чином, на день звернення до управління його загальний стаж роботи складає 20 років 7 місяців 3 дні, у тому числі 18 років 2 місяці 25 днів на посадах слідчого та прокурора. Враховуючи наведене, вважає, що необхідно провести обчислення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 04.09.2017 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяця роботи з наступних підстав. Так, почавши працювати в органах прокуратури, враховуючи екстремальні умови праці, пов`язані з ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, вольових та інших якостей, певні обмеження конституційних прав і свобод, ненормований робочий день, підвищений розмір збору на обов`язкове державне пенсійне страхування держава передбачила комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення його добробуту, як під час проходження служби так і після її закінчення. Таким чином, він був упевнений у своїх законних очікуваннях, що набуте ним на підставі чинного законодавства право на пенсію за вислугу 20 років та розмір 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку ним буде реалізовано і воно, відповідно до вимог ст. 22 Конституції України, не буде скасовано, зменшено або звужено. З урахуванням викладеного вважає, що у нього є всі законні підстави для призначення пенсії за вислугу років. На думку позивача, не вірним є висновок управління пенсійного фонду про відсутність норм права про призначення спеціальних пенсій. Ним упродовж тривалого періоду - протягом понад 15 років сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у збільшеному розмірі. Тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом є обмеженням його соціальних прав, що відповідно до вищезазначених вимог законодавства є неприпустимим.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, викладене у вкладці до протоколу №59 від 11 вересня 2017 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з 4 вересня 2017 року, виходячи з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати згідно довідки про складові заробітної плати, виданої прокуратурою Івано-Франківської області, без обмеження її граничного розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993 року, у редакції Закону від 12.07.2001 року за №2663-111.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права зазначив, що з 14.10.2014 набрав чинності новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VІІ, а Закон №1789 (серед іншого і стаття 50-1) витратили чинність, тому питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури регулюється статтею 86 Закону №1697-VІІ, у зв`язку з чим просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, які були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Згідно диплому серії НОМЕР_1 від 30 червня 1998 року позивач закінчив у 1998 році Ужгородський державний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю Правознавство та здобув кваліфікацію юриста.

Довідкою від 3 червня 2017 року за № 18-139, вих. 17, виданою прокуратурою Івано-Франківської області стверджується, що позивач працював в органах прокуратури Закарпатської та Івано-Франківської областей і станом на 1 липня 2016 року його заробітна плата складала 24769,32 гривні.

4 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про призначення/перерахунок пенсії.

Відповідно вкладки до протоколу №59, затвердженої начальником Тячівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років по Закону України «Про прокуратуру», оскільки з 01.06.2015 року згідно п.5 Розділу Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 - VІІІ від 02.03.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються, зокрема до Закону України «Про прокуратуру».

Згідно записів у трудовій книжці позивач, на момент звернення із заявою про призначення пенсії, стаж роботи останнього для вислуги років складав 20 років 5 місяців 9 днів, у тому числі стаж служби в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах - 18 років 10 днів, до якого зараховані такі періоди: з 01.09.1993 року до 30.06.1998 року - навчання у вищому юридичному навчальному закладі (2 роки 4 місяці 29 днів - половина строку навчання); з 01.07.1998 року до 11.07.2016 року - служба в органах прокуратури Закарпатської та Івано-Франківської областей на прокурорсько-слідчих посадах.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ (Закон №1789-ХІІ).

Зокрема, статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 № 213-VIII, яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема «Про прокуратуру».

З аналізу п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII випливає, що зазначеним пунктом скасовані діючі станом на 1 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону №1789- XII.

Разом з тим, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (Закон №1697-VII), відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» якого норми Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ втратили чинність, крім, зокрема частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1, зокрема, у частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

Тобто, на час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії був чинним Закон №1697-VII.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.2 ст.86 пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Слід зазначити, що виходячи із дії законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону № 1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Такий правовий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, яка наведена у постановах від 29 липня 2020 року у справі №263/7010/17, від 26 червня 2018 року у справі №686/17309/17, від 11 червня 2020 року у справі №265/2627/17, від 03 липня 2020 року у справі №163/2795/16-а.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог чинного законодавства обов`язковими для врахування є висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тим паче за результатами розгляду зразкових справ.

У цьому контексті слід зазначити, що завдяки врахуванню правових позицій Верховного Суду у зразкових та типових справах забезпечується єдність судової практики, яка найкращим чином відповідає вимогам передбачуваності, верховенству права й ефективному захисту прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумереску проти Румунії» (Judgment in the case of Brumarescu v. Romania) принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Для того, щоб судове тлумачення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно, щоб судові рішення були розумно передбачуваними.

Єдність судової практики є запорукою довіри громадян до судової влади, якщо суди у одних і тих самих правовідносини застосовуватимуть одні і ті самі норми законодавства, не інтерпретуючи їх на власний розсуд. Завдяки забезпеченню єдності судової практики реалізується конституційний принцип рівності всіх громадян перед законом і судом, гарантуватиметься стабільність правопорядку, об`єктивність та прогнозованість правосуддя.

Отже, беручи до уваги суб`єктний склад учасників цієї справи, зміст позовних вимог та підстави позову, враховуючи правове регулювання правовідносин, з яких виник наявний спір, є достатні підстави вважати, що остання відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 р. та в постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №560/2120/20, а тому об`єктивно вважається типовою.

Відтак, при вирішенні цього спору суд, з огляду на приписи ч. 5 ст. 242, ч. 3 ст. 291 КАС України, повинен був врахувати правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладені у рішенні від 14.09.2020 р. та постанові від 20.01.2021 р. у справі №560/2120/20, які, зокрема, вказують на наступне.

Ключовим правовим питанням, щодо якого фактично виник спір у наведеній адміністративній справі, є право позивача на перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657.

Відповідно, питання щодо відсоткового розміру заробітної плати для перерахунку пенсії і питання обмеження пенсії максимальним розміром є похідними та повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на перерахунок.

Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком суду касаційної інстанції про те, що орган ПФУ у відповідь на заяву позивача відмовив йому у перерахунку пенсії з мотивів відсутності нормативно правових актів про підвищення заробітної плати працівникам органів прокуратури. Відтак, спору щодо відсоткового розміру заробітної плати для перерахунку пенсії і щодо обмеження пенсії максимальним розміром на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало. Крім того, відповідач ще не ухвалював рішення про перерахунок призначеної позивачу пенсії за вислугу років на виконання судового рішення, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

Верховний Суд у рішенні від 14.09.2020 р. резюмував: судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, а тому подібні позовні вимоги є передчасними.

Зі змісту наведеної норми випливає, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Враховуючи, що права позивача у частині здійснення призначення з конкретного відсоткового розміру та здійснення призначення пенсій без обмеження їх граничного розміру на час прийняття оскаржуваного рішення не порушені, оскільки призначення та виплату пенсії не проведено, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправомірно ухвалив рішення в цій частині, оскільки таке стосується правовідносин, які, можливо, матимуть місце у майбутньому.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, який в ухвалі від 04.02.2021 у справі №400/6132/20, відмовляючи у відкритті провадження у зразковій справі, вказав, що Верховним Судом неодноразово здійснювався розгляд справ, де позивачі були незгодні із застосуванням обмеження максимального розміру пенсії, передбаченого статтею 86 Закону №1697 (постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 205/8204/16-а, від 03.04.2018 у справі №361/4922/17, від 02.05.2018 у справі №704/87/17, від 15.08.2018 у справі №161/9572/17, від 17.01.2019 у справі №161/713/17, від 15.05.2019 у справі №554/4191/17, від 21.11.2019 у справі №161/14321/16-а, від 21.05.2020 у справі №554/10510/16-а, від 28.10.2020 у справі №686/2428/16-а).

З набранням чинності Законом № 1697-VII пенсійне забезпечення працівників прокуратури регулюється положеннями статті 86, за правилами частин першої, другої якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № З-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №580/5962/20 (реєстраційний №102170925).

Такий правовий висновок узгоджується з покладеним в основу Закону № 1697-VII принципом єдності системи прокуратури України, що забезпечується, зокрема єдиним статусом прокурорів, який передбачає однакове матеріальне та соціально-побутове забезпечення, зокрема пенсійне забезпечення прокурорів.

Враховуючи наведене, розмір відсотків, який враховується під час перерахунку пенсії має бути співмірним із тим, який застосовується під час призначення пенсії працівникам прокуратури. Встановлення різних підходів до порядку обчислення відсоткового розміру під час перерахунку пенсії після набуття чинності Законом № 1697-VII порушує справедливий баланс між інтересами працівників прокуратури, яким пенсія призначається відповідно до цього Закону та тими, яким вона була призначена відповідно до Закону № 1789-ХІІ, ставить у нерівне становище працівників прокуратури, які отримали право на пенсію відповідно до Закону № 1697-VII.

Так, в постанові Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі №580/5962/20 зазначено, що гарантією належного пенсійного забезпечення працівників прокуратури є право на безумовний перерахунок розміру пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Таке право за своєю суттю направлене на збільшення розміру виплачуваної працівнику прокуратури пенсії, а гарантія дотримання конституційного права на соціальний захист, зокрема щодо недопущення зменшення такого розміру у випадку перерахунку пенсії, має бути забезпечена виплатою пенсії в раніше встановленому розмірі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у вищезазначеній постанові відступив від висновків, викладених, зокрема у постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі № 580/5238/20 у подібних правовідносинах, та сформував правовий висновок, відповідно до якого до правовідносин щодо: визначення відсоткового значення розміру пенсії, право на перерахунок якої виникло після набранням чинності Законом № 1697-VII, повинні застосовуватись виключно норми цього Закону, зокрема частини другої статті 86, якими встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати працівників прокуратури, а не норма, що визначає розмір місячного (чинного) заробітку у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення частини другої статті 86 Закону № 1697-VII, в силу вимог яких пенсія працівникам прокуратури призначається (перераховується) в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивача у частині здійснення призначення пенсії у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати, є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Окрім того, Верховний Суд у справі №580/5962/20 (реєстраційний №102170925) дійшов висновку за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 589/3997/16-а у подібних правовідносинах та сформувати правовий висновок, відповідно до якого пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, призначеної працівнику прокуратури до набрання чинності цим Законом, а встановлює особливе регулювання щодо застосування такого обмеження до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом № 3668-VI, і в яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір. Зокрема, шляхом надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту відповідності розміру пенсії максимальному розміру пенсії, - поширення на її розмір загальних правил щодо обмежень, установлених статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а з 14.10.2014 - абзацом шостим частини п`ятнадцятої статті 86 Закону № 1697-VII.

З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону № 1697-VII, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Отже, апеляційний суд доходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 , у частині здійснення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром, також є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позовних вимог у спосіб, що заявлений позивачем, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року у справі № 307/2347/17 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 29 квітня 2022 року.