Справа № 340/7949/21
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2022-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/7949/21

Кіровоградський окружний адміністративний суду у складі судді Казанчук Г.П., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористану щорічної відпустку за 2011 рік - 30 діб, 2012 рік - 20 діб, 2013 рік - 15 діб, за 2015 рік - 23 доби, за 2016 рік - 16 діб, за 2017 рік - 21 доба, 2018 рік - 30 діб, 2019 рік - 24доби, 2020 рік - 12 діб;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку у 2011 році - 30 діб, 2012 рік - 20 діб, 2013 рік - 15 діб, за 2015 рік - 23 доби, за 2016 рік - 16 діб, за 2017 рік - 21 доба, 2018 рік - 30 діб, 2019 рік - 24доби, 2020 рік - 12 діб з компенсацією сум ПДФО, що утримується з доходів в межах видатків на грошове забезпечення, згідно «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. №44»;

- стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області (місто Кропивницький, вул. Велика Перспективна 55, код СДРПОУ 39393501) на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за серпень-вересень 2021 року та грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020 рр. починаючи з 27 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що позивач проходив службу в органах податкової міліції ДФС з 30.08.2017 року. Наказом ДФС України від 27.09.2021 №111-о позивач був з посади заступника начальника першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Кіровоградській області. У вказаному наказі зазначено про виплату компенсації за 20 днів невикористаної чергової відпустки за 2021 рік. Позивач вказує, що в день звільнення з ним не проведено повністю розрахунок, зокрема не виплачена компенсація за невикористані дні відпусток, а саме за 2011 рік - 30 діб, 2012 рік - 20 діб; за 2013 рік - 3 доби; за 2013 рік - 15 діб, за 2015 рік - 23 доби; за 2016 рік - 16 діб, за 2017 рік - 21 доба, за 2018 рік - 26 діб; за 2019 рік - 28 доби, за 2020 рік - 13 діб, що є порушенням на його думку вимог КЗпП України, ЗУ "Про відпустки". Позивач вказує, що має право на виплату компенсації за невикористані дні відпустки. Також позивач вказує на те, що ГУ ДФС у Кіровоградській області, в супереч ст.47 КЗпП України, не здійснив у день звільнення повний розрахунок, з огляду на те, що заробітну плату за серпень та вересень 2021 року було фактично виплачено лише 07.10.2021 року. До того ж, вказував, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення ч.1 ст.117 КЗпП України, а тому позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати за серпень - вересень 2021 року та грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2011-2015, 2017-2020 року, починаючи з 27.08.2021 року по день ухвалення рішення суду.

Головним управлінням ДФС в Кіровоградській області (надалі відповідач) надано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначав, що посилання позивача на трудове законодавство є помилковим, оскільки ОСОБА_1 не був звільнений на нормами КЗпП України. Також, посилався на те, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки особам рядового та начальницького складу, які звільняються, врегульовані нормами пункту 56 Положення №114, які є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, проте компенсація за невикористані відпустки минулих років цим Положенням не передбачена. При цьому, зауважував, що право на щорічну відпустку тривалістю 35 діб ОСОБА_1 набув 30.08.2017. До того ж зазначив, що облік невикористаних відпусток чинним законодавством не передбачений.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якій повністю не погоджується з доводами відповідача.

Рух справи:

Ухвалою судді від 01.11.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 04.02.2021 року витребувані додаткові докази.

Проте як ухвала судді від 01.11.2021 року відповідачем виконана частково, а ухвала суду від 04.02.2021 року залишилась не виконаною.

Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 30.08.2007 року проходив службу в органах податкової міліції як курсант Національного університету ДПС України, а відповідно до наказу №296-о від 03.10.2011 був прийнятий на службу в органи податкової міліції ДПА у Кіровоградській області (а.с.10).

Наказом ГУ ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 року №111-о ''Про звільнення ОСОБА_1 '' звільнено з посади та податкової міліції органів ДФС у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік за пунктом 64 підпунктом ''г'' (через скорочення штатів) 27 вересня 2021 року. Також цим наказом встановлено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 14 років 00 місяців 28 дні, в пільговому обчисленні не має. Для виплати грошової допомоги вислуга років складає 14 років (а.с.9).

Щодо позовної вимогу про компенсацію за невикористані дні щорічних основних оплачуваних відпусток, суд зазначає наступне.

Так, позивач посилається на те, що має право на грошову компенсацію за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки: за 2011 рік - 30 діб, 2012 рік - 20 діб; за 2013 рік - 3 доби; за 2013 рік - 15 діб, за 2015 рік - 23 доби; за 2016 рік - 16 діб, за 2017 рік - 21 доба, за 2018 рік - 26 діб; за 2019 рік - 28 доби, за 2020 рік - 13 діб.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою надати довідку щодо невикористаної відпустки за період з 2011 по 2021 роки (а.с.11).

Листом ГУ ДФС у Кіровоградській області № 346/К/11-97-07-30 від 21.10.2021, кількість днів використаних відпусток складає: 2015 рік - 7 днів, 2016 рік - 14 днів, 2018 рік - 9 днів, 2019 рік - 7 днів, 2020 рік - 22 дні та 2021 рік - 3 дні (а.с.12.). При цьому зазначив, що кількість днів використаної відпустки за 2011, 2012, 2013 та 2014 роки встановити неможливо. Облік невикористаних відпусток чинним законодавством не передбачений.

В подальшому, позивач звернувся із заявою до ГУ ДФС у Кіровоградській області від, у якій, зокрема, просив: надати довідку щодо невикористаної відпустки за період з 2011 по 2021 рік включно у розрізі років, зазначивши кількість днів використаної відпустки та кількість днів невикористаної відпустки та в порядку ст. 24 Закону України "Про відпустки" нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за 2008 - 2021 p.p., при звільненні з посади, у зв`язку із припиненням діяльності ДФС України (а.с.14-15).

На подану заяву позивачу повідомлено щодо використаної відпустки: за 2014 рік - 30 днів, за 2015 рік - 7 днів; за 2017 рік - 14 днів, за 2018 рік - 5 днів; за 2019 рік - 11 днів. Кількість днів використаної відпустки за 2011, 2012, 2013 та 2016 роки встановити неможливо (а.с.17).

Водночас, суд витребовував у ГУ ДФС в Кіровоградській області ухвалою належним чином завірені копії наказів про надання позивачу відпусток за 2011 - 2021 роки тощо. На виконання вимог ухвали надано копії наказів про надання відпусток позивачу з 2016 по 2021 роки.

Крім того, Державний архів Кіровоградської області не виконав вимоги ухвали суду та не надав архівну копію особової справи позивача.

На вимогу суду відповідачем надано частину розрахункових листів з нарахування доходів позивачу ( а.с.61-77).

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною першої статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-XII (далі - Закон №565-XII), на момент початку служби позивача, визначалось, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Розділом XVIII-2 ''Податкова міліція'' Податкового кодексу України (виключений на підставі Закону №1797-VIII від 21.12.2016 - застосовується з 25.09.2021, далі за текстом ПК України) було визначено правові засади організації та діяльності податкової міліції, їх статус, а також порядок проходження служби.

Відповідно до статті 348 ПК України податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Пунктом 352.1 статті 352 ПК України встановлено, що на службу до податкової міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які мають відповідну освіту, здатні за своїми особистими, діловими, моральними якостями та станом здоров`я виконувати обов`язки відповідно до покладених на податкову міліцію завдань.

Відповідно до пункту 353.1 статті 353 ПК України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Статтею 356 ПК України встановлено, зокрема, що Держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Відповідно до пункту 357.2 статті 357 ПК України форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 353 ПК України передбачено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 № 1716 ''Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги'' установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (пункту 1).

Відповідно до пункту 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 12 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Згідно із пунктом 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Відповідно до пункту 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Приписами пунктів 51, 52 Положення №114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.

Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Відповідно до пункту 55 Положення №114 відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).

При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Судом досліджено розрахункові листи з виплатами роботодавцем на користь позивача відпускних, якими підтверджений факт надання позивачу відпусток, проте встановити кількість використаних ним днів відпустки за період з 2011, 2012, 2013 та 2016 рік, та, як наслідок, кількість невикористаних днів, не надається можливим через відсутність відповідних документів, а саме наказів про надання таких відпусток, тощо.

Дані обставини свідчать про те, що позивач у вказаних періодах використовував право на відпустку, з огляду на здійснення нарахувань відпустки ПМ (відпустка працівника міліції) однак встановити кількість використаних ним днів відпустки, та, як наслідок, кількість невикористаних днів, не надається можливим через відсутність відповідних доказів.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до пункту 16 статті 1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року) (далі за текстом - Порядок №41), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої| влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку №41 обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством. Наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 1998 році, починається з 1 січня 1999 року.

Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 (далі за текстом - Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не змінився та становить і наразі 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 також здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Таким чином, накази про надання позивачу відпусток за 2011 рік могли бути на законних підставах знищені відповідачем - після 31.12.2016 року, за 2012 рік - після 31.12.2017 року, за 2013 рік - після 31.12.2018 року, за 2014 рік - після 31.12.2019 року, за 2015 рік - після 31.12.2020 року.

Не заперечуючи відсутності обмеження заявлення подібних позовних вимог строком звернення за захистом, суд вважає, що позивач маючи невикористані дні щорічної оплачуваної основної відпустки та маючи бажання скористатися компенсацією за такі невикористані дні або самими днями такої відпустки, повинен був знати про те, що строк зберігання підтверджуючих кадрових документів становить 5 років. А тому, повинен був своєчасно порушити відповідне питання перед своїм роботодавцем в обраний ним спосіб, як то, шляхом подання рапорту про їх (днів) надання або виплату відповідної компенсації чи то отримати належним чином завірені копії розрахункових листів та наказів щодо відпусток за вказані періоди. Позивач відповідних доказів пред`явлення таких заяв відповідачу суду не надав.

Натомість, наразі, порушив перед судом питання використання ним відпустки 10 років по тому за відсутності доказів, які, зважаючи на строки зберігання кадрових документів, маючи майнові вимоги в цій частині до роботодавця, міг зберегти для такого звернення, які б підтвердили його посилання про невикористання таких відпусток, або подати такий позов в часі раніше. При цьому позивач не заперечує того, що визначити кількість днів невикористаної відпустки за 2011-2015 роки неможливо.

Разом з тим, відповідно до розрахункових листів, позивачу нараховувалася та виплачувалася оплата за відпустку без зазначенням кількості днів:

за 2011 рік нараховувалася оплата за відпустку у грудні - 1340,50 грн. (а.с.61);

за 2012 рік нараховувалась оплата за відпустку у січні - 1361,22 грн., у серпні 249,28 грн. та у грудні - 784,12 грн. (а.с.62);

за 2013 рік нараховувалася оплата за відпустку у лютому - 1155,40 грн., у квітні - 917,91 грн. та у грудні - 1554,12 грн. (а.с.63-64);

за 2014 рік нараховувалася оплата за відпустку у травні за 14 діб - 1577,46 грн., у липні за 15 діб - 1985,27 грн. та у жовтні за 15 діб - 1526,66 грн. (а.с.65);

за 2015 рік нараховувалася оплата за відпустку у червні за 7 діб - 919,57 грн. (а.с.67-68);

за 2016 рік нараховувалася оплата за відпустку у серпні - 2560,60 грн. ( а.с.69);

за 2017 рік нараховувалася оплата за відпустку у липні за 14 діб - 2749,42 грн. (а.с.70);

за 2018 рік нараховувалася оплата за відпустку у січні за 4 доби - 3302,23 грн., у липні за 1 добу - 472,90 грн. (а.с.71);

за 2019 рік нараховувалася оплата за відпустку у лютому за 4 ддоби - 3347,09 грн., у липні 2393,59 грн., у серпні за 2 доби - 957,44 грн. (а.с.72);

за 2020 рік нараховувалася оплата за відпустку у березні за 2 доби - 811,60 грн., у червні за 1 добу - 459,46 грн., у липні за 1 добу - 459,46 грн., у серпні за 2 доби - 897,36 грн., у грудні за 3 доби - 1353,70 грн. (а.с.73);

за 2021 рік нараховувалася оплата за відпустку у січні за 3 доби - 2641,35 грн., у травні за 3 доби - 1371,86 грн., у серпні за 14 діб - 5975,20 грн. та у вересні грошову компенсацію за 20 діб - 7803 грн.(а.с.74).

Відповідачем до матеріалів справи надано копії наказів про надання позивачу відпусток:

№217-в від 21.07.2017 про надання відпустки за 2017 рік терміном 14 діб з 31 липні по 13 серпня 2017 року (а.с.48);

№4-в від 05.01.2018 про надання відпустки за 2018 рік терміном 4 доби з 05 по 09 січня 2018 року (а.с.49);

№186-в від 23.06.2018 про надання короткострокової відпустки терміном на 1 добу 23 червня 2018 року (а.с.50);

№60-в від 23.01.2019 про надання відпустки за 2019 рік терміном 4 доби з 25 по 28 січня 2019 року (а.с.51);

№396-в від 29.07.2019 про надання відпустки за 2019 рік терміном 2 доби з 29 по 30 липні 2019 року (а.с.52);

№11-в від 06.03.2020 про надання відпустки за 2019 рік терміном 2 доби з 10 по 11 березня 2020 року (а.с.53);

№25-в від 11.06.2020 про надання відпустки за 2019 рік на 1 добу 12 червня 2020 року (а.с.54);

№36-в від 08.07.2020 про надання відпустки за 2019 рік на 1 добу 08 липня 2020 року (а.с.55);

№69-в від 21.08.2020 про надання відпустки за 2020 рік терміном 2 доби з 25 серпня по 26 серпня 2020 року (а.с.56);

№103-в від 28.12.2020 про надання відпустки за 2020 рік на 3 доби з 29 грудня 2020 по 31 грудня 2020 (а.с.57);

№8-в від 22.01.2021 про надання відпустки за 2021 рік на 3 доби з 22 січня по 24 січня 2021 року (а.с.58);

№40-в від 05.05.2021 про надання відпустки за 2020 рік на 3 доби з 05 травня 2021 року по 07 травня 2021 року (а.с.59);

№76-в від 06.08.2021 про надання відпустки за 2020 рік терміном 14 діб з 09 по 22 серпня 2021 року (а.с.60).

Суд звертає увагу на те, що наказів за інші періоди з 2011 по 2017 сторонами не надано.

Отже кількість днів відпустки, які позивачем використані за 2011, 2012, 2013 та 2016 роки не можливо обрахувати, оскільки розрахункові листи не містять кількісного показника. Натомість, розрахунковий лист за 2014 рік містить інформацію про те, що позивач перебував у відпустці 30 календарних днів.

З 30.08.2017, як стверджував відповідач, позивач набув вислугу 10 років та право отримувати щорічну відпустку тривалістю 35 діб, тому за 2017 рік позивач мав право щорічну відпустку тривалістю 35 діб. Обрахунок щорічної відпустки позивача за 2017 рік: за січень-серпень місяці 2017 року 30 днів / 12 місяців = 2,5 днів за один місяць, вересень - грудень 2017 року 35 днів /12 місяців = 2,917 за місць. При цьому, за вісім (січень-серпень) місяців 2017 року 2,5 х 8 = 20 днів + за чотири місяці (вересень - грудень) 2,917 х 4 = 11,67 днів, всього за правилами округлення позивач мав право на відпустку у 2017 році 32 дня.

З огляду не відсутність наказів про відпустки за період з 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 та 2017 та відповідно відсутність у розрахункових листках кількості днів відпустки, суд дійшов висновку про неможливість встановити кількість днів за невикористані відпустки за 2011, 2012, 2013, 2014 та 2016 роки, з огляду на те, що у розрахунковому листі за 2011 рік наявна інформація про нарахування відпускних, протягом 2012 року позивач тричі перебував у відпустці, у 2013 році позивач також тричі перебував у відпустці, у 2014 році позивачу здійснено нарахування відпустки за 30 днів (тобто уся відпустка), у 2016 році проведено нарахування відпускних без вказівок кількості днів. Вказане дає підстави дійти висновку, що позивач використав свою чергову відпустку, а відтак, у вимозі щодо зобов`язання здійснити нарахування компенсації за невикористані дні відпустки за період 2011, 2012, 2013, 2014 та 2016 роки слід відмовити.

Водночас аналіз вказаних документів, дає можливість суду встановити, що відповідачем не було проведено компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015 рік - за 23 доби, за 2017 рік - за 18 діб, за 2018 рік - за 30 діб, за 2019 рік - за 24 доби., за 2020 рік - за 9 діб. (з огляду на накази від 05.05.2021 року №40-в від 06.08.2021 року №76-в, а.с.59-60).

З огляду на викладене, враховуючи як накази про надання відпусток так і розрахункові листи, у позивача за період 2011 - 2020 роки залишилось 104 діб невикористаної відпустки (23 + 18 + 30 + 24+ 9).

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на відсутність у нього обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористані відпустки за роки, що передували року звільнення позивача зі служби.

Проте, суд не погоджується з такою позицією відповідача-1 та зазначає.

Право працюючої особи на відпочинок закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, що ухвалене у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Наказом Міністерства фінансів України від 17 липня 2018 року №616 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції (далі - Порядок №616), у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача зі служби в органах податкової міліції (11.10.2021 року), встановлено, що грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з: 1) посадового окладу; 2) окладу за спеціальним званням; 3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій; 4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення.

Згідно розділу XII ''Грошове забезпечення у разі звільнення зі служби та у разі поновлення на службі осіб начальницького складу податкової міліції'' Порядку №616 за невикористані дні відпусток особам начальницького складу податкової міліції, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів невикористаної відпустки.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

У разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

Отже, особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

При цьому тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу, відповідно до пункту 51 Положення №114, визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР ''Про відпустки'' (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР, законодавцем передбачені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Суд зауважує, що норма, яка зафіксована у пункті 56 Положення №114 є бланкетною, якою законодавець відсилає до законодавства, яке регулює питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку. При цьому, норми Положення №114 питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не регулює.

Таким чином у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник податкової міліції має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках та має право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання нормами Положення №114 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з органів внутрішніх справ за минулі роки, то при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.

Так у відповідності до частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР та частини 1 статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже у випадку звільнення працівників податкової міліції їм виплачується компенсація за всі, без винятків, невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі 160/10875/19, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Суд наголошує, що підхід до правозастосування при вирішенні правовідносин щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року звільнення зі служби у НП України, зокрема враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаній постанові від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19, повинен застосовуватися також і до правовідносин щодо виплати працівникам органів внутрішніх справ грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року їхнього звільнення.

За приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин, суд зазначає, що поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення працівникам податкової міліції, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Водночас, кожна сторона повинна довести обставини на які посилається належними та допустимими доказами. Так, позивач був звільненій зі служби саме у зв`язку з ліквідаційними процедурами ГУ ДФС в Кіровоградській області. Проте, позивач, маючи намір з 2011 року отримати компенсацію за відпустку повинен був, оскільки накази щодо відпусток мають короткий термін зберігання, вживати дій щодо збереження щомісячних розрахункових квитанцій щодо нарахування грошового забезпечення та усіх наказів про перебування у відпустці із визначеною кількістю таких днів відпустки. Проте, таких доказів позивач суду не надав.

Враховуючи, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористані 104 доби основної відпустки: за 2015 рік - за 23 доби, за 2017 рік - за 18 діб, за 2018 рік - за 30 діб, за 2019 рік - за 24 доби., за 2020 рік - за 9 діб, а відповідач у свою чергу за заявою позивача відмовив останньому у такому, суд дійшов висновку, що Головне управління ДФС у Кіровоградській області допустили протиправні дії щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Також, суд зазначає, що нарахування та виплата компенсації невикористаної відпустки є дискреційними повноваженнями відповідача, визначення розміру недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію відповідача, а тому суд не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат.

Отже, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов висновку, що з огляду на визнання протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки, порушене право позивача бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію із відрахуванням податків та зборів.

Щодо позовної вимоги про стягнення грошового відшкодування за весь час затримки проведення компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні, суд зазначає наступне.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Розглядаючи одночасно позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію та позовні вимоги про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті такої індексації у цій справі, суд звертає увагу на те, що між сторонами наявний спір про право на таку компенсацію взагалі.

Зміст статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, а саме про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

В даному провадженні перед судом порушене питання наявності права у позивача на отримання відповідної компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за минулі роки. Оскільки наказ про звільнення позивача не передбачав виплату такої компенсації і в даному провадженні суд встановив наявність обов`язку у відповідача її нарахувати та виплатити, з огляду на відсутність сплати такої суми на момент розгляду даної справи, суд вважає передчасними вимоги про нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та такими, що можливі до розгляду після її виплати, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за серпень-вересень 2021 року, суд зазначає наступне.

Як свідчить розрахунковий лист за серпень 2021 року, позивачу нараховане грошове забезпечення за серпень у сумі 15900,44 грн., за мінусом відрахувань до виплати 10560,83 грн. (а.с.77), яку позивачу перераховано на картковий рахунок 30.09.2021 року (а.с.35).

Відповідно до частини 1 статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як свідчить вказані норми, відповідач грошове забезпечення за серпень місяць був зобов`язаний виплатити до 07 вересня 2021 року, тобто, виплата грошового забезпечення за серпень була проведена із запізненням на 23 дні.

У Порядку №616 наведено, що одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події.

Обрахунок середньоденного грошового забезпечення за серпень становить 346,06 грн., а за затримку своєчасної виплати становить 7959,42 грн.

Як свідчить розрахунковий лист за вересень 2021 року, позивачу нараховане грошове забезпечення при звільненні у сумі 98501,10 грн. (а.с.76), яку позивачу перераховано на картковий рахунок 07.10.2021 року (а.с.35).

Згідно пункту 3 розділу XII Порядку №616 у разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

Враховуючи наведену норму, сума грошового забезпечення при звільненні в сумі 98501,10 грн. виплачена із затримкою на 10 днів. При цьому, обрахунок суми за затримку у виплаті становить 32833,7 грн. (98501,10/307959,42 х 10).

Загальна сума середнього грошового забезпечення у зв`язку із своєчасно не виплаченим забезпеченням становить 40793,12 грн., що становить 37,4% від усієї суми своєчасно невиплаченого грошового забезпечення (109061.93).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника та у зв`язку із своєчасною не виплатою грошового забезпечення незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З огляду на вказане, суд дійшов висновку про зменшення розміру середнього грошового забезпечення до 15256,63 грн. (40793,12 х 37.4%).

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Кіровоградській області (вул. Велика Перспективна, 55, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25006; ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічної відпустку у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані 104 діб щорічних основних відпусток.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 104 доби основної відпустки: за 2015 рік - за 23 доби, за 2017 рік - за 18 діб, за 2018 рік - за 30 діб, за 2019 рік - за 24 доби., за 2020 рік - за 9 діб, із відрахуванням податків та зборів.

Стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за серпень-вересень 2021 року в сумі 15256,63 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук