Справа № 160/16151/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/16151/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року (головуючий суддя Віхрова В.С.)

у справі №160/16151/21

за позовом ОСОБА_1

до Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури

про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просив стягнути з Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 21 жовтня 2016 року по 24 вересня 2019 року у сумі 662528,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах з 14.12.2012 по 30.12.2020. Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-УІІІ від 28.12.2014 (набрання чинності з 01.01.2015) внесено зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» та визначено, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ від 14.10.2014 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020. З огляду на застосування Дніпропетровською обласною прокуратурою при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які в подальшому визнано неконституційними, позивач вважає, що існують обставини, передбачені ч.3 ст. 152 Конституції України для стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді недотриманої частини заробітної плати за період з 21.10.2016 по 24.09.2019. При цьому позивач вказує, що оскільки спеціального закону, який би визначав порядок відшкодування шкоди, право на яке передбачене ч.3 ст.152 Конституції України, на законодавчому рівні не прийнято, у спірних правовідносинах норми Конституції України повинні застосовуватись як норми прямої дії.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив з того, що заробітна плата в спірний період виплачувалася відповідачем відповідно до чинних на той час норм законодавства в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, подальше визнання Конституційним Судом України неконституційними норм законодавства не свідчить про протиправність дій відповідача. Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 на спірні правовідносини за визначений позивачем період не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Посилаючись на те, що чинним законодавством не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Держави Україна шкоди, заподіяної прийняття акта, який згодом визнаний неконституційним.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач зазначає, що належним способом захисту його прав є застосування норми прямої дії, а саме: ч. 3 ст. 152 Конституції України, та стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді недотриманої частини заробітної плати за період з 21.10.2016 по 24.09.2019, а саме: посадового окладу, визначеного за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, вказує на те, що позивачем не доведено факту завдання йому матеріальної шкоди та її розмір, оскільки позивачем розраховано суму завданої шкоди як різницю між нарахованої ним відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та виплаченим відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 посадовим окладом. Також позивачем не враховано всіх нарахувань, що складали заробітну плату прокурора відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 та які були сплачені позивачеві в період з жовтня 2016 року по вересень 2019 року.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - ОСОБА_1 , згідно записами в його трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 28.12.2011 працював в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах з 14.12.2012 по 30.12.2020.

Згідно наявних у справі розрахункових листів позивача за 2016-2020 роки (а.с.27-31) розмір посадового окладу ОСОБА_1 на займаних посадах прокуратури встановлений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами, тобто, позивачу нарахована заробітну плата у розмірі, що є меншим ніж встановлений ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається із заявленого позову, порушення своїх прав позивач пов`язує з протиправною бездіяльності відповідача Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури, що полягає у нарахуванні та виплати йому заробітної плати не у розмірі, передбаченому ст..81 Закону України «Про прокуратуру». Способом захисту порушеного права позивачем визначено стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі недоплаченої заробітної плати.

Таким чином, визначальним у цій справі є, в тому чсиіл, встановлення обставин, які б підтверджували або спростовували позицію позивача про допущену Дніпропетровською обласною прокуратурою протиправну бездіяльність.

Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ набрав чинності 15.07.2015, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абзац 3 п.1 розд. XII «Прикінцеві положення»).

З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення").

Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.

Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (1991 року).

Починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст..49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.

Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2. В подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, яким внесені зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).

Після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», були прийняті Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1, 2 ст.89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч.1 ст.90 Закону України «Про прокуратуру»).

Суд апеляційної інстанції погоджується з Дніпропетровською обласною прокуратурою, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена Верховним Судом у справі №320/1874/19.

У свою чергу, вищенаведене правове регулювання виплати заробітної прокурорам існувало до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18).

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач у спірних відносинах був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Конституційного Суду України, на яке посилається позивач, на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав стверджувати про допущену Дніпропетровською обласною прокуратурою протиправну бездіяльність, в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати у період з 21.10.2016 по 24.09.2019.

Стосовно застосування до спірних положень ч.3 ст.152 Конституції України як норми прямої дії суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, зазначені положення Конституції України, як норми прямої дії, прямо передбачають як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

З приводу висновків суду першої інстанції, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути на підставі ч.2 ст.152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено статтею 152 Конституції України, тому означені висновки суду першої інстанції є помилковими.

Виходячи з того, що право на відшкодування шкоди визначене безпосередньо ч. 3 ст. 152 Конституції України, у разі відсутності спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, у правовідносинах щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої неконституційними актами, норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що у заявленому позові позивач посилається як на норми Основного закону (ч.3 ст.152 Конституції України), так і на положення Цивільного кодексу України (ст.1175).

Як зазначено вище, відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України компенсація за завдану шкоду відшкодовується державою.

У спірному випадку позивачем заявлено вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди фактично до Дніпропетровської обласної прокуратури, в органах якої він обіймав відповідні посади та яка йому виплачувала заробітну плату. В той же час, як зазначено вище саме діями (бездіяльністю) відповідача Дніпропетровською обласною прокуратурою не було завдано шкоди позивачу, оскільки остання виплачувала заробітну плату позивачу виходячи із правового регулювання, яке існувало на той час. Крім цього, враховуючи положення ч.3 ст.152 Конституції України, шкода відшкодовується державою, а не державними органами, в яких позивач працював на посадах прокурора.

Відповідно до ст..1175 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Тобто, вказаної нормою права передбачено підстави відшкодування шкоди, у тому числі, державою, у випадку прийняття державним органом нормативно-правового акту в результаті чого особі завдано шкоду.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У спірному випадку відповідачем Державою України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури не приймалося нормативно-правових актів, які б вплинули на розмір виплаченої заробітної плати, що свідчить про безпідставність посилань позивача на положення ст.1175 ЦК України.

Крі того, суд враховувати, що частиною 1 статті 167 Цивільного кодексу України передбачено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини 4 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету:

1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання;

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

2) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо для відшкодування такої шкоди необхідні додаткові кошти понад обсяг бюджетних призначень, в установленому законодавством порядку подаються відповідні пропозиції щодо внесення змін до закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) та/або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету (місцевого бюджету).

Виходячи з наведених норм, а також затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Отже, Дніпропетровська обласна прокуратура, як орган державної влади, у спірних правовідносинах не є представником держави, яка є боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету України.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції (ч.5 ст.308 КАС України), як не може вирішувати і питання про заміну належного відповідача у справі, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову через не встановлення обставин у цій справі, які б свідчили про протиправну бездіяльність відповідача у спірних відносинах.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №160/16151/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко