Справа № 160/4552/22
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2022-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2022 року Справа № 160/4552/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О., -
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
14.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Відділу обслуговування громадян №25 (сервісний центр) про призначення пенсії. 27 липня 2020 р. останньому було відмовлено в призначені пенсії через відсутність необхідного стажу роботи.
Позивач зазначає, що Відділ з питань призначення пенсій не зарахував до страхового стажу період роботи з 09.09.1980 р. по 04.12.1980 р., оскільки у записах трудової книжки, про причину звільнення відсутнє посилання на відповідну статтю, пункт закону, що суперечить вимогам п.2.25 Інструкції №162.
Також, до загального трудового стажу не було зараховано період роботи з 01.08.1987 р. по 01.08.1988 p., оскільки запис про звільнення завірено печаткою, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства, що вносило до трудової книжки запис.
Для підтвердження наявності трудового стажу з 01.08.1987 р. по 01.08.1988 p. - лікар-інтерн в Краснолучській дитячій лікарні, позивач має Посвідчення №295/88 про проходження інтернатури, копію якого надано до відділу з питань призначення пенсії.
Щодо періоду з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p., який також не зараховано до загального трудового стажу, оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків до ПФ РФ.
З урахуванням не зарахованих до загального трудового стажу періодів: з 09.09.1980 р. по 04.12.1980 р., з 01.08.1987 р. по 01.08.1988 р., з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p., позивач зазначає, що загальний трудовий стаж останнього складає 28 років 8 місяців 15 днів.
При цьому позивач зазначає, що 14.07.2020 р. останній було направлено скаргу до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на дії Відділу обслуговування громадян №25 (сервісний центр).
Не погодившись з прийнятим рішенням позивач звернувся зі скаргою до Головного Пенсійного фону України на дії Відділу обслуговування громадян №25 (сервісний центр) та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Щодо періоду з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p., який також не зараховано до загального трудового стажу, Пенсійний фонд України у свій відповіді також зазначив, що «Головним управлінням Вам надається допомога у підтвердженні періоду роботи на території Російської Федерації з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 (направлено відповідний запит)».
17.12.2020 р. позивач повторно звернувся до Пенсійного фонду України з запитом про результати направленого в інтересах запиту до уповноважених органів Російської Федерації щодо отримання документів про сплату внесків за період роботи на території РФ з січня 2012 р. по серпень 2015 р.
17.08.2021 р. позивач звернувся до Пенсійного фонду України з запитом про результати направленого в інтересах останнього запиту до уповноважених органів Російської Федерації щодо отримання документів про сплату внесків за період роботи на території РФ з січня 2012 р. по серпень 2015 р.
Також згідно інформації щодо витребування документів з країн СНД, яка розміщена на сайті Міністерства закордонних справ, то витребування документів з будь-якої з країн СНД (свідоцтва про реєстрацію актів цивільного стану, документи про освіту, архівні довідки про робочий стаж та інші) здійснюється головними управління юстиції в областях, які визначені Міністерством юстиції, як уповноважені на здійснення безпосередніх зносин з відповідними уповноваженими органами юстиції країн СНД відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних сімейних та кримінальних справах.
У відповідності до цього, я звернувся із заявою 28.10.2021р до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
У своїй відповіді №К-4552 від 09.11.2021 р. Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомило, що «...з метою сприяння у отриманні Вами з території Російської Федерації необхідних документів про трудовий стаж, Ваша заява від 04.11.2021 р. та копії доданих документів до неї набавлені до Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Москві.»
27.01.2022 р. позивач звернувся із запитом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо результатів розгляду звернень відносно витребування з території РФ документів, які підтверджують трудовий стаж за період з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p.
Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у своїй відповіді №ПІ-К-6 №31.01.2022 р. зазначає, що на даний час, будь-якої відповіді від головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Москві за результатами розгляду заяви про витребування з території РФ документів, які підтверджують трудовий стаж за період 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p. на адресу міжрегіонального управління юстиції не надходила.
Позивач, в обґрунтування позовної заяви зазначає, що разом із заявою про призначення пенсії за віком, та іншими документами була надана трудова книжка останнього Серії НОМЕР_2 від 01.01.2021 р., а також копія довідки про сплату пенсійних внесків в ПФ РФ, копія страхового свідоцтва обов`язкового пенсійного страхування.
Позивач вважає означені дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 р. у справі №160/4552/22 відкрито провадження, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
14.07.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії за віком.
Відповідно до розрахунку стажу (Форма РС-право) розрахованого по 31.12.2020 р., страховий стаж ОСОБА_1 складав 25 років 6 місяців 6 днів.
До страхового стажу позивача не було зараховано період роботи з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 р. на території Російської Федерації, з наступних підстав.
Згідно записів №1-2 трудової книжки серії НОМЕР_2 , доданої до позовної заяви, ОСОБА_1 працював автослюсарем у "ПП ОСОБА_2 ".
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (Вірменія, Білорусь, Казахстан, Киргизстан, Молдова, Таджикистан, Туркменістан, Узбекистан, Росія, Україна), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Уряд України і Уряд Російської Федерації, прагнучи до всебічного розвитку співробітництва між Сторонами в галузі трудової діяльності і соціального захисту громадян на території Договірних Сторін, базуючись на положеннях Договору між Українською PCP і РРФСР від 19 листопада 1990 року та Угоди між Російською Федерацією і Україною про подальший розвиток міждержавних відносин від 23 червня 1992 року, домовились про таке:
Дія цієї Угоди поширюється на осіб (надалі іменуються - Працівники) та членів їх сімей, які є громадянами або постійно проживають на території однієї із Сторін (надалі іменуються - Сторона виїзду) та здійснюють свою трудову діяльність на умовах найму на території іншої Сторони (надалі іменуються - Сторона працевлаштування).
Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Тобто, наведені положення передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення пенсії здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
По даній справі спірним є неврахування саме у страховий стаж періоду після 01 липня 2000 року.
Зважаючи на зміст поняття "страхового стажу", зарахування до страхового стажу з 01 січня 2004 року періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, здійснюється за умови підтвердження сплати внесків до відповідних фондів держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, на території яких провадилася трудова діяльність.
10.09.2020 р. відділом з питань перерахунків пенсій №15 Головного управління направлено запит до Пенсійного фонду Російської Федерації щодо підтвердження сплати внесків до Пенсійного фонду за період роботи позивача на території Російської Федерації.
Згідно отриманого листа Государственного учреждения отделения пенсионного фонда российской Федерации по г. Москве и Московской области «Об истребовании справок о заработной плате ОСОБА_3 » від 01.10.2021 №204/4-4373, "ИП ОСОБА_2 " знято з реєстраційного обліку 31.03.2015р. у зв`язку з припиненням, місце перебування документів невідомо, що унеможливлює надати довідку про заробітну плату ОСОБА_1 .
З огляду на відсутність інформації про сплату внесків до відповідного фонду Російської Федерації, Головне управління не має законних підстав для зарахування періоду роботи Позивача з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 р. автослюсарем у "ИП ОСОБА_2 " до страхового стажу.
На території України, за спірний період, також не здійснювалися відрахування до Пенсійного Фонду України. Отже, вказані періоди не зараховуються до страхового стажу позивача на підставі п.1 ч.1 статті 24 Закону № 1058-ІV.
На підставі означеного вище, представник відповідача просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Суд зазначає, що дана справа вирішується в межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 26.09.2017 р. за №2955 є внутрішньо переміщеною особою.
В матеріалах справи міститься трудова книжка ОСОБА_1 Серії НОМЕР_2 , якою визначено трудовий шлях останнього.
14.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Відділу обслуговування громадян №25 (сервісний центр) про призначення пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27 липня 2020 р. за №0400-0305-8/60992 «Про відмову в призначенні пенсії», ОСОБА_1 було відмовлено в призначені пенсії через відсутність необхідного стажу роботи.

Відділ з питань призначення пенсій не зарахував до страхового стажу період роботи з 09.09.1980 р. по 04.12.1980 р., оскільки у записах трудової книжки, про причину звільнення відсутнє посилання на відповідну статтю, пункт закону, що суперечить вимогам п.2.25 Інструкції №162.

Також, до загального трудового стажу не було зараховано період роботи з 01.08.1987 р. по 01.08.1988 p., оскільки запис про звільнення завірено печаткою, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства, що вносило до трудової книжки запис.

Для підтвердження наявності трудового стажу з 01.08.1987 р. по 01.08.1988 p. - лікар-інтерн в Краснолучській дитячій лікарні, позивач має Посвідчення №295/88 про проходження інтернатури, копію якого додано до відділу з питань призначення пенсії.

Щодо періоду з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p., який також не зараховано до загального трудового стажу, оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків до ПФ РФ.

14.07.2020 р. позивачем було направлено скаргу до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на дії Відділу обслуговування громадян №25 (сервісний центр).

Відповіддю №0400-0305-8/60992 від 27.07.2020 р., в призначені пенсії за віком позивачу відмовлено за відсутністю необхідного загального страхового стажу.

Не погодившись з прийнятим рішенням позивач звернувся зі скаргою до Головного Пенсійного фону України на дії Відділу обслуговування громадян №25 (сервісний центр) та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

В своїй відповіді №27685-25790/К-03/8-2800/20 від 23.10.2020 р. позивача було повідомлено, що «Оскільки записи у трудовій книжці ОСОБА_1 про прийняття на роботу та звільнення з роботи за вищезазначені періоди місять підстави їх внесення (дати та номери наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи), а також записи про звільнення з роботи завірені печатками та підписами. До страхового стажу заявника слід врахувати період з 09.09.1980 р. по 04.12.1980 р. та 01.08.1987 р. по 01.08.1988 р.».

Щодо періоду з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p., який також не зараховано до загального трудового стажу, Пенсійний фонд України у свій відповіді також зазначив, що «Головним управлінням Вам надається допомога у підтвердженні періоду роботи на території Російської Федерації з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 (направлено відповідний запит)».

17.12.2020 р. позивач повторно звернувся до Пенсійного фонду України з запитом про результати направленого в інтересах запиту до уповноважених органів Російської Федерації щодо отримання документів про сплату внесків за період роботи на території РФ з січня 2012 р. по серпень 2015 р.

У своїй відповіді №1458-32553/К-03/8-2800/21 від 18.01.2021 р. Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України проінформував позивача, що станом на час розгляду звернення останнього відповіді від РФ не надійшли.

17.08.2021 р. позивач звернувся до Пенсійного фонду України з запитом про результати направленого в інтересах останнього запиту до уповноважених органів Російської Федерації щодо отримання документів про сплату внесків за період роботи на території РФ з січня 2012 р. по серпень 2015 р.

У своїй відповіді №2800-030201-8/45285 від 15.09.2021 р. Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України проінформував позивача, що станом на час розгляду звернення відповіді від РФ не надійшли.

Також згідно інформації щодо витребування документів з країн СНД, яка розміщена на сайті Міністерства закордонних справ, то витребування документів з будь-якої з країн СНД (свідоцтва про реєстрацію актів цивільного стану, документи про освіту, архівні довідки про робочий стаж та інші) здійснюється головними управління юстиції в областях, які визначені Міністерством юстиції, як уповноважені на здійснення безпосередніх зносин з відповідними уповноваженими органами юстиції країн СНД відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних сімейних та кримінальних справах.

У відповідності до цього, позивач звернувся із заявою 28.10.2021 р. до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

У своїй відповіді №К-4552 від 09.11.2021 р. Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомило, що «...з метою сприяння у отриманні Вами з території Російської Федерації необхідних документів про трудовий стаж, Ваша заява від 04.11.2021 р. та копії доданих документів до неї набавлені до Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Москві.»

27.01.2022 р. позивач звернувся із запитом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо результатів розгляду звернень відносно витребування з території РФ документів, які підтверджують трудовий стаж за період з 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p.

Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у своїй відповіді №ПІ-К-6 №31.01.2022 р. зазначає, що на даний час, будь-якої відповіді від головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Москві за результатами розгляду заяви про витребування з території РФ документів, які підтверджують трудовий стаж за період 01.01.2012 р. по 31.08.2015 p. на адресу міжрегіонального управління юстиції не надходила.

Разом із заявою про призначення пенсії за віком, та іншими документами була надана трудова книжка останнього Серії НОМЕР_2 від 01.01.2021 р., а також копія довідки про сплату пенсійних внесків в ПФ РФ, копія страхового свідоцтва обов`язкового пенсійного страхування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

14.01.1993 року між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн підписано відповідну Угоду.

Статтею 7 вказаної Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі Угода) пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Всі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не здійснюються, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами (статті 3 Угоди).

Необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в належному порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації (стаття 11 Угоди).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті першої Закону № 1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту Порядок № 637).

Так, згідно пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За приписами пункту 4 Порядку № 637 час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (додаток № 1).

Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд зазначає, що період роботи, а саме: з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 p., набутий на території Російської Федерації протиправно не зараховані відповідачем до страхового стажу ОСОБА_1 , з підстав зазначених нижче.

В підтвердження роботи, а саме: з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 p. на території Російської Федерації позивачем було надано належні та допустимі докази, в розумінні норм ст. ст. 73-74 КАС України, а саме: копію трудової книжки Серії НОМЕР_2 від 01.01.2021 р., а також копія довідки про сплату пенсійних внесків в ПФ РФ, копія страхового свідоцтва обов`язкового пенсійного страхування.

Вказані документи, відповідно до пункту 4 Порядку № 637, з урахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, підтверджують трудовий стаж ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 р. по 30.03.2015 р.

Отже, твердження відповідача щодо неможливості зарахування до трудового стажу для обчислення пенсії період роботи, а саме: з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 р. на території Російської Федерації є безпідставними.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, з викладених у позовній заяві обставин видно, що ОСОБА_1 вчинено всі необхідні дії та подано документи, наявні у нього та необхідні для зарахування оскаржуваного періоду роботи останнього.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Отже, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що ОСОБА_1 вчинено всі необхідні дії та подано документи, наявні у нього та необхідні для призначення пенсії.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цьому випадку позивач не може бути позбавлений свого права на призначення пенсії за віком.

З урахуванням викладеного вище, та, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне, у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, визнати протиправним та скасувати рішення як від 27.07.2020 р. №0400-0305-8/60992 від 27.07.2020 р. «Про відмову в призначенні пенсії», так і від 11.09.2020 р. №17804-17206/К-03/8-0400/20 від 11.09.2020 р., оформлене листом «Про розгляд звернень».

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Код , 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26) призначити виплату ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) компенсацію втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає, що останні задоволенню не підлягають, оскільки вони є такими, що заявлені передчасно та не можуть бути задоволені без здійснення відповідного нарахування пенсійним органом. Захист прав на майбутнє не відповідає завданню та меті адміністративного судочинства, що визначені статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, суд зазначає, що дія це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, його активний вчинок, а бездіяльність це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку вона зобов`язана була і могла вчинити.

Отже, судом встановлено, що оскільки, матеріали справи містяться докази щодо нездійснення відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області дій з не зарахування до трудового (страхового) стажу за період роботи, а саме: з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 р. на території Російської Федерації, що підтверджується як рішенням як від 27.07.2020 р. №0400-0305-8/60992 від 27.07.2020 р. «Про відмову в призначенні пенсії», так і від 11.09.2020 р. №17804-17206/К-03/8-0400/20 від 11.09.2020 р., оформленого листом «Про розгляд звернень», копії яких міститься в матеріалах справи, суд прийшов до висновку про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати нормизаконута вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідалозакону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

У силу положень частини 5статті 242 Кодексу адміністративного судочинства при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 1, 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача вирішити питання про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Враховуючи викладене, позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Щодо шестимісячного строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропущеного позивачем шестимісячного строку звернення до суду, та зазначає, що відповідно до частини 3 статті 51 Закону №2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що, за загальним правилом, не існує строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 164/1904/14-ц, у постановах Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі № 493/1867/17, від 19.03.2019 року у справі № 806/1952/18.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:

«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»

«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»

Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 р. у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в наступній редакції:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області ) щодо відмови у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) протиправними;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 27.07.2020 р. №0400-0305-8/60992 від 27.07.2020 р. «Про відмову в призначенні пенсії»;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 11.09.2020 р. №17804-17206/К-03/8-0400/20 від 11.09.2020 р., оформлене листом «Про розгляд звернень».

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до соціального страхового стажу з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 p. період роботи набутий на території Російської Федерації;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.07.2020 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням періоду роботи з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 р. на території Російської Федерації, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

- в іншій частині позовних вимог відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до квитанції від 23.02.2022 р. за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири грн. 80 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.

Враховуючи часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового присудженні здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області, а саме, судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот вісім) грн.. 00 копі. (1984,80 грн. / 2 = 992,40 грн.).

Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області ) щодо відмови у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) протиправними.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 27.07.2020 р. №0400-0305-8/60992 від 27.07.2020 р. «Про відмову в призначенні пенсії».

Визнати протиправним та скасувати рішення від 11.09.2020 р. №17804-17206/К-03/8-0400/20 від 11.09.2020 р., оформлене листом «Про розгляд звернень».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до соціального страхового стажу з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 p. період роботи набутий на території Російської Федерації.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.07.2020 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням періоду роботи з 01.01.2012 р. по 30.03.2015 р. на території Російської Федерації, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання даної позовної заяви у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн., 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова