Справа № 640/29230/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року Справа № 640/29230/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського районного відділу

Державної виконавчої служби у м. Києві

Центрального міжрегіонального управління

Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з позовом до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відповідач) про:

- визнання такою, що не підлягає виконанню й скасувати постанову про стягнення виконавчого збору № 57282574 від 08.02.2021;

- визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. щодо прийняття до виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 57282574 від 08.02.2021 з Позивачки й винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 64436021;

- скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 64436021 від 10.02.2021.

В обґрунтування позовних вимог Позивачка стверджувала, що у Відповідача не було законодавчо мотивованих підстав для стягнення з неї, як боржника у виконавчому провадженні, виконавчого збору, оскільки виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом.

Крім того, Позивачка наполягала на тому, що виконавець не мав права приймати до виконання постанову про стягнення виконавчого збору за закінченим виконавчим провадженням, а повинен був у цьому випадку виносити окрему постанову про стягнення виконавчого збору, відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, на переконання Позивачки, у Відповідача відсутні підстави для прийняття до виконання вказаної постанови за закінченням виконавчого провадження та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 64436021 від 10.02.2021.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору ВП № 57282574 від 08.02.2021;

- визнано протиправною та скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2021 ВП № 64436021.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що фактичного виконання виконавчого листа не відбулося, оскільки виконавче провадження було припинено за заявою стягувача, а тому у державного виконавця не було достатніх правових підстав для стягнення з Позивачки основної винагороди.

Крім того, суд зазначив, що постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 08.02.2021, а постанова про повернення виконавчого документу стягувачу - 09.02.2021, тобто на наступний день, що не узгоджується з приписами Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стаття 39 Закон № 1404 -VІІІ передбачає, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу передує постанові про стягнення виконавчого збору, а не навпаки.

Приходячи до таких висновків, суд урахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та Верховного Суду у постанові від 16.04.2020 у справі № 640/8425/19.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, зазначаючи, що виконавчий збір з Позивачки було стягнуто у зв`язку з невиконанням нею рішення суду та виділено відповідну постанову державного виконавця в окреме провадження, згідно з вимогами законодавства.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2022 та від 22.02.2022 було відкрито апеляційне провадження у даній справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості та безпідставності доводів Апелянта і правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.09.2018 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Салеомоном А.А. відкрито виконавче провадження ВП № 57282574 з виконання виконавчого листа № 761/24751/17 від 10.07.2018, виданого Шевченківським районним судом про стягнення боргу у розмір 4996,63 грн та 24 491, 92 дол. США.

08.02.2021 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Салеомоном А.А. прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з Позивачки в розмірі 2 449,19 дол. США та 499,66 грн.

09.02.2021 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Салеомоном А.А. прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (заява стягувача про повернення виконавчого документа).

10.02.2021 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Салеомоном А.А. відкрито виконавче провадження ВП №64436021 з примусового виконання постанови № 57282574 від 10.02.2021, виданої Шевченківським РВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору у розмірі 2 449, 19 дол. США та 499, 66 грн.

Позивачка, вважаючи протиправною постанову державного виконавця від 08.02.2021 у виконавчому провадженні № 57282574 про стягнення виконавчого збору, а також протиправними дії державного виконавця щодо прийняття вказаної постанови та відкриття окремого виконавчого провадження № 64436021, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно зі ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами першою та п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 42 Закону №1404-VІІІ визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до абзацу 11 пункту 8 розділу III Інструкції № 512/5 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2020 у справі № 2540/3203/18 та у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 640/8425/19.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що 08.02.2021 Відповідачем було прийнято оскаржувану Позивачкою в цій справі постанову про стягнення виконавчого збору, а вже на наступний день - 09.02.2021 повернуто відповідний виконавчий документ за заявою стягувача без реального виконання (без стягнення відповідного боргу та/або його частини) та без вжиття державним виконавцем відповідних заходів з примусового виконання.

Крім того, як було правильно встановлено судом першої інстанції, постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 08.02.2021, а постанова про повернення виконавчого документу стягувачу - 09.02.2021, тобто на наступний день, що не узгоджується з приписами Закону № 1404 -VІІІ, оскільки статтею 39 передбачено, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу передує постанові про стягнення виконавчого збору, а не навпаки.

Враховуючи вищевикладене та перевіряючи рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо протиправності вказаної раніше постанови від 08.02.2021 та, як похідне, протиправності постанови державного виконавця від 10.02.2021 ВП № 64436021.

Доводи Апелянта про те, що виконавчий збір з Позивачки було стягнуто у зв`язку з невиконанням нею рішення суду та виділено відповідну постанову державного виконавця в окреме провадження, згідно з вимогами законодавства, судова колегія відхиляє як необґрунтовані з підстав, наведених вище.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. .

Таким чином, апеляційна скарга Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст. 139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 28 квітня 2021 р.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова