Справа № 160/25246/21
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
13.12.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області,в якій просить:
-визнати частково протиправним та скасувати рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 №1755-12/VІІІ «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині ненадання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0,1776 га у власність для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ;
-зобов`язати Новоолександрівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 04.06.2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в частині надання такого дозволу на земельну ділянку у власність площею 0,1776 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , і за результатами розгляду прийняти обґрунтоване рішення згідно з нормами чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1776 га для ведення особистого селянського господарства. Однак, відповідач рішенням №1755-12/VIII, вирішив надати ОСОБА_1 ,дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 0,1100 га, тобто в значно меншому розмірі ніж просила позивач у своїй заяві. З прийнятим рішенням позивач частково не погоджується, а саме в частині відмови їй в надані земельної ділянки площею 0,1776 га, рішення в цій частині вважає протиправним та таким що підлягає скасуванню, оскільки, відповідачем у оскаржуваному рішенні не зазначено причини щодо відмові решти площі земельної ділянки, що просила Золотова.
Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини 1 статті 131 КАС України, учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси, повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Частиною 11 статті 126 КАС України передбачено, що у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
У той же час, до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками за закінченням встановленого строку зберігання , адресат вибув , адресат відсутній і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
З огляду на викладене, судом вжито необхідні заходи щодо повідомлення відповідача.
Аналогічний висновок міститься в ухвалах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №826/3699/17, від 14.03.2019 у справі №0940/1233/18, від 28.05.2020 у справі №215/3308/18.
Враховуючи, що ухвала суду є різновидом судового рішення, а відповідно до ст.251 КАС України та ч.11 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою або судовим рішенням, які не вручені адресату з незалежних від суду причин, вважаються врученими.
Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи правом подання відзиву не скористався, вимогу суду про надіслання матеріалів виконавчих проваджень не виконав.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
04.06.2021 ОСОБА_1 звернулась з відповідною завою до відповідача Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в якій просила надати їй дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,1776 га для особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
За розглядом заяви позивача, 16.09.2021 сільська рада прийняла рішення №1755-12/VIII, згідно якого відповідач вирішив надати ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 0,1100 га.
Позивач з прийнятим рішенням відповідача частково не погоджується, а саме в частині відмови їй в надані земельної ділянки площею 0,1776 га, рішення в цій частині вважає протиправним та таким що підлягає скасуванню.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б)одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч. 2 ст. 116 ЗК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Згідно з положеннями ч.7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів,затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Отже, Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідач за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення конкретної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства зобов`язаний був прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення такого проекту землеустрою або надати позивачу вмотивовану відмову у його наданні із зазначенням конкретних причин. Однак в оскаржуваному рішенні таких причин не наведено.
А отже, оскаржуване рішення Новоолександрівської сільської ради від 16.09.2021 №1755-12/VIII є необґрунтованим, оскільки не містить підстав відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1776 га для ведення особистого сільського господарства, оскільки такий дозвіл надано позивачу лише на 0,1100 га із бажаних позивачем 0,1776 га.
Так, відповідно до статті 118 ЗК України, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:
- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;
- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 ЗК України;
- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.
Тобто, наведеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання.
Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлені особи звертаються до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Як слідує з оскаржуваного рішення Новоолександрівської сільської ради, за наслідком розгляду поданої позивачем заяви від 04.06.2021 про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,1776 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, відповідачем прийнято рішення №1755-12/VIII від 16.09.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1100 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, всупереч вимогам статті 118 ЗК України процедурі (послідовності) в рішенні не надано вмотивованої відмови у виділенні позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1776 га.
Із змісту оскаржуваного рішення сільської ради вбачається, що при прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1100 га, а не 0,1776 га як вона того прохала, для ведення особистого селянського господарства, сесією Новоолександрівської сільської ради було враховано заяву позивача від 04.06.2021, графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, було також враховано пропозицію депутата Новоолександрівської сільської ради ОСОБА_2 , та враховані висновки і рекомендації постійної комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони навколишнього середовища.
Однак, жодних інших обґрунтувань щодо відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1776 га за адресою: АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, оскаржуване рішення не містить.
З метою з`ясування вмотивованої причини та відмови позивачу в наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,1776 га, адвокатом позивача ОСОБА_3 подано до відповідача відповідний адвокатський запит №500 від 29.11.2021.
07.12.2021 позивач особисто в сільській раді отримала відповідь №1956/2-14 від 03.12.2021 на адвокатський запит. До відповіді відповідачем надано копію оскаржуваного рішення, копію заяви позивача від 04.06.2021; копію заяви позивача від 04.06.2021, яка заповнюється адміністратором ЦНАП; копію договору дарування від 08.02.1993; схему розташування земельної ділянки прощею 0,1776 га та витяг із протоколу пленарного засідання 12 сесії сільської ради 8-го скликання від 16.09.2021.
Однак ані у відповіді відповідача, ані у доданих до неї документах не зазначено вмотивованої відмови у виділенні позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1776 га.
У відповіді сільської ради на адвокатський запит лише вказано, що підставою надання позивачу земельної ділянки площею 0,1100 га була пропозиція депутатів за яку проголосовано більшістю присутніх на засіданні депутатів.
Отже, суд зазначає, що відповідачем не надано вмотивованої причини відмови позивачу в наданні їй земельної ділянки площею 0,1776 га. А тому рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області частково є необґрунтованим та протиправним та частково підлягає скасуванню.
Крім того, суд звертає увагу, що згідно ч. 1, ч. 17 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.
Сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Тобто, згідно зазначеного закону позивач мала право приймати участь на пленарному засіданні Дванадцятої сесії сільської ради восьмого скликання, на якому розглядалась її заява від 04.06.2021. Позивач бажала бути присутньою на такому засіданні та повідомляла про це при поданні заяви 04.06.2021, та неодноразово прохала відповідача повідомити їй по дату та час проведення засідання на якому буде розглянуто її заяву.
Однак, відповідач не повідомив позивача про день та час пленарного засідання сесії та позбавив її можливості бути присутньою при розгляді її заяви, чим порушив її права передбачені ч. 17 ст. 46 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», що також свідчить про прийняття відповідачем протиправного рішення.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18 та від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст. 5 КАСУ, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Враховуючи зазначене, та задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн.
Суд зазначає, що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та його представником - адвокатом Дрожак Юлією Миколаївною було 07.12.2021 укладено Договір про надання правничої допомоги №0712.
Відповідно до п. 3.1 договору від 07.12.2021 №0712 за надання юридичної допомоги клієнт сплачує адвокату плату згідно порядку та тарифів, викладених у Додатку №1 до цього договору.
Окрім того, в матеріалах вправи наявний акт виконаних робіт від 10.12.2021, з якого вбачається наступний об`єм виконаний (наданих) послуг:
-1000,00 грн. консультація з визначенням письмових доказів по справі;
-3000,00 грн. складання позовної заяви;
- 500,00 грн. подання (направлення) позовної заяви з додатками до суду;
-4500,00 грн. контролювання справи, яка відкрита в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін , надходження від відповідача доказів по справі, в разі надходження таких доказів ознайомлення з ними, на надходження від відповідача відзиву на позов, в разі його надходження складання відповіді на відзив, отримання тексту ухвал по справі, у разі необхідності подання додаткових заяв, клопотань, заперечень, пояснень, в разі якщо справа відкрита в загальному позовному провадженні з викликом сторін , участь у всіх судових засіданнях в суді першої інстанції;
-1000,00 грн. отримання повного тексту судового рішення, судового рішення , яке набрало законної сили та виконавчих листів.
Проаналізувавши зміст договору про надання правової допомоги №0712 від 07.12.2021, додаток №1 до договору №0712 від 07.12.2021, акт виконаних робіт від 10.12.2021, суд проходить до висновку, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.
При цьому, суд зазначає, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Керуючись ст. 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати частково протиправним та скасувати рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 №1755-12/VІІІ «Про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині ненадання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0,1776 га у власність для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Новоолександрівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 04.06.2021 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в частині надання такого дозволу на земельну ділянку у власність площею 0,1776 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , і за результатами розгляду прийняти обґрунтоване рішення згідно з нормами чинного законодавства.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко