Справа № 380/13814/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/13814/21 пров. № А/857/2159/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

за участю секретаря судового засідання Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Сакалошем В. М. о 13:22 год у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

19.08.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати йому заробітної плати;

стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на його користь заробітну плату за період з 17.01.2020 по 31.03.2020 у розмірі мінімальної заробітної плати;

стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на його користь моральну шкоду у розмірі 89 000 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.09.2021 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь позивача заробітну плату за період з 17.01.2020 по 30.03.2020 у розмірі мінімальної заробітної плати. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подало апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що у період з 17.01.2020 по 30.03.2020 позивач не проходив службу, жодних обов`язків не виконував, на службу не прибував, вільно розпоряджався своїм часом, а тому не набув права на встановлення та оплату грошового забезпечення, яке за своєю суттю є винагородою за фактично відпрацьований час та виконану роботу.

Під час апеляційного розгляду представник скаржника підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконання судового рішення у справі № 813/77/16 наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 17.01.2020 №1254 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 було поновлено на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 07.11.2015.

30.01.2020 позивача було ознайомлено із попередженням про можливе майбутнє звільнення та із роз`ясненням можливого подальшого працевлаштування.

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.03.2020 №1263 о/с позивача звільнено з посади слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів, з 30.03.2020.

За період проходження служби на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за період 17.01.2020 по 30.03.2020 грошове забезпечення позивачу не виплачувалось.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу протиправно не виплачувалась заробітна плата в період з 17.01.2020 по 30.03.2020, а тому така підлягає стягненню з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає висновок суду першої інстанції правильним з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114.

Згідно з пунктом 12 згаданого вище Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

У зв`язку з реформуванням правоохоронних органів, Закон України «Про міліцію» втратив чинність та вступив у дію Закон України «Про Національну поліцію».

Згідно з пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Однак, вказана норма визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2021 від 21.07.2021.

При цьому, відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Аналіз викладених правових дає підстави для висновку, що проходження особою служби в органах внутрішніх справ є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а відповідно такій особі до звільнення зі служби гарантується виплата грошового забезпечення, розмір якого не може бути нижчим від визначеного законом.

Як встановлено з матеріалів справи, на виконання рішення суду позивача було поновлено в органах внутрішніх справ 17.01.2020 та звільнено його зі служби з 30.03.2020, однак, за вказаний період відповідачем не здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення.

Що стосується доводів відповідача про ненабуття ОСОБА_1 права на виплату грошового забезпечення, оскільки він за спірний період жодних обов`язків не виконував, на службу не прибував, вільно розпоряджався своїм часом, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані обставини можуть слугувати підставою для накладення на відповідну особу рядового або начальницького складу дисциплінарного стягнення, а не для самовільної невиплати грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 17.01.2020 по 30.03.2020 та наявність підстав для стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на його користь заробітної плати за період з 17.01.2020 по 30.03.2020.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 380/13814/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 28.04.2022