Справа № 280/1533/21
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 280/1533/21

адміністративне провадження № К/9901/44141/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Губської О.А.,

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року

у справі № 280/1533/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

До Верховного Суду як суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 280/1533/21, предметом розгляду якої є:

- визнання наказу Відповідача-1 від 22 січня 2021 року №104/к про звільнення Позивача з посади заступника начальника управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) протиправним та скасувати;

- поновлення Позивача на посаді заступника начальника управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);

- стягнення з Відповідача-2 на користь Позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 4830,75 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати до дня ухвалення рішення у справі, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення рішення у справі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено

У поданій касаційній скарзі скаржник з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 280/1533/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без руху.

Надано скаржнику строк тривалістю десять днів для усунення виявлених недоліків касаційної скарги з моменту отримання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, шляхом надання до суду уточненої касаційної скарги (заяви про уточнення касаційної скарги), в якій привести зазначені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у відповідність вимогам КАС України.

На адресу Верховного Суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків до якого долучено уточнену касаційну скаргу.

Обставинами, пов`язаними з введенням воєнного стану у відповідності до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, яким було затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зумовлена можливість більш тривалого часу вирішення питання прийняття касаційної скарги.

В уточненій касаційній скарзі скаржник підставою касаційного оскарження судових рішень визначає пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, яку обґрунтовує наступним.

Зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України без рахування висновку Верховного суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

Не враховано висновок Великої палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №800/538/17 щодо обов`язкового застосування КЗпП України трудових відносин до всіх працівників, в тому числі тих, хто займає посади державних службовців.

Також вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано положення частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №816/1389/16, від 14 травня 2020 року у справі №815/5173/17, від 03 червня 2020 року у справі №815/7063/16, від 09 липня 2020 року у справі №815/7236/16, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

Серед іншого вказує, що судами попередніх інстанцій не застосовано правову позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14 що стосується виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проаналізувавши зазначені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

При цьому, Верховний Суд повторно звертає увагу скаржника, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України без рахування висновку Верховного суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

Не враховано висновок Великої палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №800/538/17 щодо обов`язкового застосування КЗпП України трудових відносин до всіх працівників, в тому числі тих, хто займає посади державних службовців.

Також вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано положення частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №816/1389/16, від 14 травня 2020 року у справі №815/5173/17, від 03 червня 2020 року у справі №815/7063/16, від 09 липня 2020 року у справі №815/7236/16, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

Серед іншого вказує, що судами попередніх інстанцій не застосовано правову позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14 що стосується виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, в касаційній скарзі, посилаючись на вказану постанову Верховного Суд позивач не наводить обґрунтувань з приводу того, що правовідносини у цій справі та у справі № 815/1956/16 є подібними з урахуванням предмета правового регулювання, а також умов та періодів застосування правових норм.

Предметом розгляду у даній справі є визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що Наказом державного секретаря Міністерства юстиції України від 22 січня 2021 року №104/к Про звільнення звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 22 січня 21021 року за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення з припиненням державної служби відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу . Підстава: заява ОСОБА_1 .

Судом досліджено завірену копію вказаної заяви, яка адресована Державному секретарю Міністерства юстиції України зі змістом Прошу звільнити мене з займаної посади за взаємною домовленістю відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України Про державну службу з 22 січня 2021 року. Заява датована 22 січня 2021 року та написана власноручно Позивачем. Вказана заява містить відмітку Не заперечую/ Заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)/ Прилуцька М.О./ підпис/ .

Також судами встановлено, що 25 січня 2021 року Позивачем написано заяву до державного секретаря Міністерства юстиції України, відповідно до якої просить заяву про звільнення із займаної посади від 21 січня 2021 року вважати не поданою та такою, що написана під заходами тиску з боку посадових осіб Міністерства юстиції України та скасувати наказ Міністерства юстиції України №104/к від 22 січня 2021 року. Заява направлена поштою 02 лютого 2021 року рекомендованим листом з повідомленням та отримана уповноваженою особою Міністерства 04 лютого 2021 року

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, заявник вказує на відсутності особистого волевиявлення щодо звільнення зі служби та посилається на відкликання своєї заяви про звільнення.

Так зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України без рахування висновку Верховного суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18 скаржником процитовано пункт 46 вказаної постанови, в якому зазначено: Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

В той же час, Верховний Суд звертає увагу скаржника, що в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18, на яку посилається позивач, суд вказав, що передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так суд вказав, що приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

При цьому Суд наголосив, що згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів ).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), у постанові від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), у постанові від 15 липня 2020 року (провадження № 61-7851св18), у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 120/930/19-а (провадження № К/9901/29324/19) тощо. Підстави відступити від цих висновків у цій справі Судом не встановлено.

Відтак, Верховний Суд прийшов до висновку, що є вірними висновки судів попередніх інстанцій, що звернення позивача 23 жовтня 2017 року із заявою про відкликання заяви про звільнення не впливає на законність дій відповідача щодо видачі наказу від 10 жовтня 2017 року № 494-к/тр та не створює обов`язкових передумов для поновлення позивача на раніше займаній посаді. Надходження такої заяви могло бути підставою для скасування наказу від 10 жовтня 2017 року № 494-к/тр відповідачем виключно за взаємною згодою сторін, яка у даному випадку не була досягнута.

При цьому, у даній справі суд апеляційної інстанції вказав, що подана позивачем заяви, яка адресована Державному секретарю Міністерства юстиції України зі змістом «Прошу звільнити мене з займаної посади за взаємною домовленістю відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України Про державну службу з 22 січня 2021 року». Заява датована 22 січня 2021 року та написана власноручно Позивачем. Вказана заява містить відмітку Не заперечую/ Заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)/ Прилуцька М.О./ підпис/ .

Тобто така зава містить дату подання заяви та певну дату припинення трудового договору про необхідність наявності, яких і вказано у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

В той же час, як вбачається із змісту постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 280/1533/21, суд апеляційної інстанції прийшов до аналогічного висновку, що й Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18 стосовно того, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів ).

З огляду на вищенаведене, Верховний Суд вважає безпідставним посилання скаржника не неврахування висновку Верховного суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18.

Щодо посилання скаржника на застосування судами попередніх інстанцій положення частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування вказаної норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №816/1389/16, від 14 травня 2020 року у справі №815/5173/17, від 03 червня 2020 року у справі №815/7063/1, від 09 липня 2020 року у справі №815/7236/16, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18. А також не врахування висновку Великої палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №800/538/17 щодо обов`язкового застосування КЗпП України трудових відносин до всіх працівників, в тому числі тих, хто займає посади державних службовців.

Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Так у справі №800/538/17 про скасування рішення КДКП від 22 листопада 2017 року № 283зпз-17 Про внесення подання про звільнення позивача .

Враховуючи викладене, у справах №420/5597/19 та № 815/1956/16 відмінні фактичні обставини, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм, відтак правовідносини у вказаних справах не є подібними.

У справах №816/1389/16, №815/5173/17, №815/7063/16, №815/7236/16 №826/3388/18 правові висновки викладені за інших фактичних обставин справи.

Зокрема, у справі 816/1389/16 суд касаційної інстанції вказав, що суди попередніх інстанцій не перевірили, чи було досягнуто між роботодавцем та працівником згоди з усіх основних умов угоди про припинення раніше укладеного між ними трудового договору, зокрема, щодо конкретного строку, з якого договір припиняється. Не містила заява позивача і дати її подання (написання).

У справі №815/5173/17 судом встановлено, що подана позивачем заява не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін, крім того, заява про звільнення не містила дати її написання,

У справах № 815/7063/16 та №815/7236/16 судами також було встановлено, що заява про звільнення не містила вказівка на певний строк або дату його звільнення, а також відсутнє волевиявлення на звільнення в день отримання згоди суб`єкта призначення на звільнення за угодою сторін.

В той же час, як вже зазначалося вище, заява позивача, яка адресована Державному секретарю Міністерства юстиції України була такого зміту: Прошу звільнити мене з займаної посади за взаємною домовленістю відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України Про державну службу з 22 січня 2021 року. Заява датована 22 січня 2021 року та написана власноручно Позивачем. Вказана заява містить відмітку Не заперечую/ Заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)/ Прилуцька М.О./ підпис/ .

Тобто зава позивача, містила дату подання та дату звільнення, на відміну від справ на які посилається скаржник.

Щодо покликання скаржника на не застосування правової позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14 що стосується виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В той же час, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Тобто судами не приймалося рішення про поновлення позивача на посаді, а тому і не застосовувалося положення частини другої статті 235 КЗпП України.

З огляду на викладене, Верховний Суд не приймає доводи скаржника про наявність підстав для касаційного оскарження передбачених пунктом 1 частини статті 328 КАС України, в частині п покликання скаржника на не застосування правової позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14 що стосується виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Оскільки, в уточненій касаційні скарзі не викладено належним чином підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав), Верховний Суд прийшов до висновку, що скаржником недоліки які стали підставою для залишення касаційної скарги без руху не усунуто.

Керуючись частиною 4 статті 169, статтею 330, частиною 7 статті 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 280/1533/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді О.В. Калашнікова
М.В. Білак О.А. Губська