Справа № 620/16093/21
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Чернігів Справа № 620/16093/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Грищенко Н.С.,

представника позивача - Кашуби М.О.,

представника відповідача - Гладченко Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) 10.11.2021 звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернігівської міської ради (далі Чернігівська МР, відповідач), у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 26.08.2021 №10/VIII-36 ''Про внесення змін і доповнень до рішення міської ради від 30 січня 2015 року ''Про місцеві податки'' (47 сесія 6 скликання) зі змінами та доповненнями''.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірне рішення за своїм змістом не відповідає чинним положенням п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про захист економічної конкуренції» та Податковому кодексу України. Крім того, позивач вважає дискримінацією встановлення відповідачем відносно неї як фізичної особи орендної плати за земельну ділянку на рівні 8%, у той час як така плата для інших співвласників становить 3%. Також ОСОБА_1 зазначає, що Чернігівською МР рішення прийнято без застосування будь-яких розрахунків та обґрунтування.

Ухвалою судді від 18.11.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, установлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов.

Ухвалою суду від 09.12.2021 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 13.12.2021, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем до протоколу судового засідання, ДП «ЧПК-Трейд-01» ВАТ Чернігівський плодоовочевий комбінат», гр. ОСОБА_2 , ГО «Чернігівщина за успішні реформи» та ГО «Спілка підприємців Чернігівщини «Дія» відмолено у залучені до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 18.01.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити, надав відзив на позов та зазначив, що спірне рішення Чернігівської МР прийнято з метою нормативного врегулювання та дотримання єдиної методики визначення ставок орендної плати за земельні ділянки комунальної власності. При цьому, представник відповідача вважає, що щодо ОСОБА_1 не створено дискримінаційних умов ведення діяльності та не порушено її майнових прав.

Позивачем надано відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зазначивши, що розмір орендної плати вже встановлений Положенням про плату за землю, а відповідач, піднімаючи орендну плату для окремих суб`єктів господарювання до 12%, створює нерівні умови ведення бізнесу як для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, так і для фізичних осіб.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 2/15 частини об`єктів нерухомості, загальною площею 981,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чернігівської МР від 30.05.2019 №42/VII-18 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1200 га, по АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з подальшою передачею земельної ділянки в оренду.

24.12.2019 Чернігівською МР прийнято рішення №49/VII-18, підпунктом 1.1 пункту 1 якого ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передання в оренду строком до 24.12.2014 вказаної вище земельної ділянки; встановлено розмір орендної плати на рівні 12% нормативної грошової оцінки землі.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10.11.2020 у справі №750/540/20 підпункт 1.1 пункту 1 рішення Чернігівської МР від 24.12.2019 №49/VII-18 визнано незаконним та скасовано (а.с. 24-31).

24.12.2020 Чернігівською МР прийнято рішення №3/VІII-34, пунктом 59 якого позивачу встановлено розмір орендної плати на рівні 10% нормативної грошової оцінки землі (а.с. 39-40).

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 12.08.2021 у справі №750/171/21 вищевказаний пункт рішення відповідача визнано незаконним та скасовано (а.с. 41-45).

26.08.2021 Чернігівською МР прийнято рішення №10/VIII-36 внесено зміни та доповнення до рішення міської ради від 30.01.2015 «Про місцеві податки» (47 сесія 6 скликання) зі змінами і доповненнями (а.с. 46-47), а саме:

викладено підрозділ 11.02 розділу 11 підпункту 13.5 пункту 13 Положення про плату за землю (додаток 4 до рішення) в такій редакції: «Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (за виключенням земельних ділянок, переданих в оренду громадянам, які не зареєстровані фізичними особами-підприємцями), розмір орендної плати за земельну ділянку, становить 3% нормативної грошової оцінки»;

доповнено розділ 11 підпункту 13.5 пункту 13 Положення про плату за землю (додаток 4 до рішення) наступним розділом 11.02-1: «Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для земельних ділянок, переданих в оренду громадянам, які не зареєстровані фізичними особами-підприємцями), розмір орендної плати за земельну ділянку, становить 8% нормативної грошової оцінки»;

доповнено Положення про плату за землю (додаток 4 до рішення) пунктами 14-1 та 14-2.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 143 Конституції України установлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144 Конституції України).

Частиною другою статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування (м. Страсбург, 15 жовтня 1985 року; ратифікована Законом України від 15.07.1997 № 452/97-ВР) установлено, що органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції та вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема:

загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу (підпункт 4.1.1 пункту 4.1 статті 4);

презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4);

стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4);

єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4).

Загальнодержавні, місцеві податки та збори, справляння яких не передбачено цим Кодексом, сплаті не підлягають. Податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів. Установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України. При встановленні або розширенні існуючих податкових пільг такі пільги застосовуються з наступного бюджетного року (пункти 4.2-4.5 статті 4).

Відповідно до пункту 12.3, підпунктів 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У разі якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та/або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів (підпункти 12.3.4, 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Згідно із пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Пунктом 274.2 статті 274 Податкового кодексу України установлено, що ставка податку на земельні ділянки нормативну грошову оцінку яких проведено встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (абзац перший пункту 284.1 статті 284 Податкового кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до частин першої, п`ятої, абзацу першого частини одинадцятої, частини дванадцятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України (абзац другий цієї статті).

Разом з тим, Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» підрозділ 10 розділу ХХ Податкового кодексу України доповнено пунктом 52-7, яким встановлено, що у 2020 році на проекти рішень, рішення сільських, селищних, міських рад, рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, про внесення змін до прийнятого рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів щодо зменшення ставок єдиного податку та/або плати за землю, та/або податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, прийняті відповідно до пункту 526 підрозділу 10 розділу XX цього Кодексу, не поширюється підпункт 4.1.9 пункту 4.1 та пункт 4.5 статті 4, підпункт 12.3.4 пункту 12.3, підпункт 12.4.3 пункту 12.4 (у частині строку прийняття та набрання чинності рішень) та пункт 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 Податкового кодексу України, Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", частина третя статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закон України "Про державну допомогу суб`єктам господарювання".

Суд звертає увагу, що відповідно до змісту спірного рішення, за своєю сутністю, юридичною природою і предметом регулювання воно є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування. При цьому, вказане рішення, як це випливає з його змісту, виконує, насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінює порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулює власні регулятивні механізми, а тому й не має регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів Податкового кодексу України, закріплених у його статті 12, визначає елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи для відповідного місцевого податку.

Навіть у разі неприйняття рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами Податкового кодексу України, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм вказаного Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю, про вказано у підпункті 12.3.5 пінку 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Тобто встановлення ставок місцевих податків та зборів є законодавчо закріпленим у Податковому кодексі України обов`язком відповідної ради, яка згідно із статтею 76 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» несе відповідальність у разі порушення нею Конституції або законів України.

У будь-якому разі, незалежно від виконання відповідною радою свого обов`язку щодо прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, правовідносини стосовно їх справляння та порядку адміністрування не залишаються неврегульованими і регламентуються відповідними положеннями Податкового кодексу України, які можуть бути змінені лише шляхом внесення законодавцем змін до «тіла» цього Кодексу й застосовуються безпосередньо та без здійснення аналізу їх регуляторного впливу.

Спірні у цій справі правовідносини охоплюються сферою дії Податкового кодексу України та напряму ідентифіковані законодавцем саме як нормативно-правові акти з питань оподаткування місцевими податками та зборами (пункт 12.5 статті 12 Податкового Кодекс України).

Податкові правовідносини, як окремий і самостійний вид відносин, унормовуються, насамперед, Податковим кодексом України, положення якого можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до нього відповідними законами України, а усі нормативно-правові акти, які входять до складу податкового законодавства України, повинні прийматися на підставі, за правилами та на виконання цього Кодексу.

Аналіз змісту оскаржуваного у цій справі рішення органу місцевого самоврядування, яким встановлено розмір орендної плати за земельні ділянки для розміщення експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання, свідчить, що таке рішення прийнято з метою упорядкування податкових відносин і виконує функцію наповнення місцевого бюджету.

Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи позивача про те, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів є протиправним у зв`язку із відсутністю відповідних розрахунків та обґрунтування його прийняття, оскільки такі вимоги передбачені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», який не поширює свою дію на спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція викладена об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.12.2021 (справа № 0940/2301/18), яка відійшла від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №357/14346/17 стосовно того, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є регуляторним актом і на таке рішення поширюються положення Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Безпідставними є й твердження позивача про те, що спірне рішення, яким встановлюється ставка податку у розмірі 8 відсотків від нормативної грошової оцінки землі, суперечить Положенню про плату за землю, затвердженого рішенням міськради від 30.01.2015 (сорок сьома сесія шостого скликання), з внесеними змінами, оскільки у відповідності з положеннями пункту 274.2 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку на земельні ділянки нормативну грошову оцінку яких проведено встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

За таких обставин відповідач, встановивши у спірному рішенні ставку податку на земельні ділянки в частині «Землі промисловості» код 11.02-1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для земельних ділянок переданих в оренду громадянам, які не зареєстровані фізичними особами-підприємцями), у розмірі 8 відсотків від нормативної грошової оцінки землі, вимоги податкового законодавства не порушив.

Щодо доводів позивача, що спірне рішення прийнято відповідачем без дотримання вимог Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації», Закону України «Про захист економічної конкуренції», суд зазначає таке.

Гарантована Конституцією України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно із практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України», параграфи 48-49, Заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (тут і далі також - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

З огляду на наведене, суд звертає увагу, що дискримінація має місце лише тоді, коли порушення прав відбувається з причини певної персональної ознаки особи.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях, а також в однаковий спосіб до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Позивач вважає дискримінацією визначення їй, як фізичній особі співвласнику земельної ділянки, віднесеної до категорії земель промисловості, ставки орендної плати на рівні 8% нормативної грошової оцінки, у той час як іншим співвласникам (юридичним особам) затверджена орендна плата 3% нормативної грошової оцінки.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано факту наявності щодо неї дискримінації, зокрема існування певної ознаки, у тому значенні, яке використовується у Законі України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Суд звертає увагу, що рішенням від 26.08.2021 №10/VIII-36 Чернігівська МР встановила розмір орендної плати для всіх фізичних осіб, які не зареєстровані підприємцями власників земель промисловості, а не виключно позивачеві. Також ОСОБА_1 не доведено, що при ставці 8% нормативної грошової оцінки вона буде сплачувати більший розмір податків ніж юридичні особи та фізичні особи-підприємці, які здійснюють свою діяльність на землях промисловості (підрозділ 11.02).

У судових засіданнях представник відповідача пояснив, що спірне рішення прийнято з метою уникнення втрат міського бюджету та створення загальних умов для господарювання при використанні земельних ділянок з Кцп 11.02 фізичними особами за відсутності їх реєстрації підприємцями, у зв`язку із наявністю випадків набуття такими особами у власність (на підставі договорів купівлі-продажу, спадкування, дарування) нежитлових приміщень промислового або виробничого характеру та використання земельних ділянок, на яких такі об`єкти нерухомості розміщено, їх власниками не за прямим цільовим призначенням, що прямо виключено частиною першою статті 65, частинами першою, другою статті 66 Земельного кодексу України.

Визначення розміру орендної плати на вказані земельні ділянки для фізичних осіб здійснено відповідачем з урахуванням вимог Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 за №489, та Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

З огляду на викладене, суд вважає, що має місце припущення позивача про обмеження її прав, яке, в даному випадку, не можна пов`язувати з дискримінацією, а отже, посилання ОСОБА_1 на положення Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Закону України «Про захист економічної конкуренції» є необґрунтованими.

Ухвалюючи дане судове рішення суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірне рішення Чернігівської МР відповідає критеріям, установленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та вимогам Податкового кодексу України, прав ОСОБА_1 не порушує, а тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28 квітня 2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Чернігівська міська рада (, вул. Магістратська, 7, м. Чернігів, 14000).

Суддя С.В. Бородавкіна