Справа № 274/1723/21
Суддя: Вдовиченко Т. М.
Дата ухвалення: 2022-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 274/1723/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2022 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., з участю секретаря судових засідань - Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області в особі поліцейського СРПП № 3 ст. сержанта поліції Шеремета О.М., Головного Управління національної поліції в Житомирській області, третя особа: Бердичівський МВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Хмельницький) про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

в с т а н о в и в :

16.03.2021 позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №824928 від 11.01.2021 року про притягнення її до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 44-3 КУпАП та закрити провадження у справі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.01.2021 року поліцейським СРПП №3 Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшим сержантом поліції Шереметом О.М. складено постанову про адміністративне правопорушення ГАБ №824928, якою накладено на неї штраф в розмірі 170 гривень. Зі змісту постанови вбачається, що 08.11.2020 року о 12.25 год. у приміщенні магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 перебувала на робочому місці без засобів індивідуального захисту, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.44-3 КУпАП. Позивачка зазначає, що зазначена постанова про адміністративне правопорушення є незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Так, позивачка вказує, що постанову серії ГАБ №824928 було складено не на місці вчинення адміністративного правопорушення, а лише 11.01.2021 року, тобто більш ніж через два місяці.

Окрім того, позивач просила поновити їй строк на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, оскільки про її існування їй стало відомо лише 09.03.2021 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №64731086 у відділі ДВС.

25.03.2021 ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду в поновленні пропущеного строку для звернення до суду з позовом про оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було відмовлено. Позовну заяву повернуто позивачці ( а.с. 15-16).

31.05.2021 ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25.03.2021 року скасовано, справу направлено до Бердичівського міськрайонного суду для продовження розгляду ( а.с. 60-61).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.08.2021 року відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін ( а.с. 68-69).

27.08.2021 року до суду подана заява ОСОБА_1 відповідно до якої остання просить суд проводити судові засідання за її участі ( а.с.73).

27.08.2021 року ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області розгляд справи призначено в судовому засіданні за участі сторін ( а.с.74-75).

16.12.2021 на адресу суду представником позивачки ОСОБА_2 подано клопотання про залучення у справі як співвідповідача Головне управління національної поліції в Житомирській області ( а.с.121).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 20.12.2021 клопотання представника позивачки про залучення до участі в справі співвідповідача задоволено. Залучено до участі в справі в якості співвідповідача - Головне управління національної поліції в Житомирській області ( а.с. 123-124).

23.02.2022 від представника Головного управління Національної поліції в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки вважають її безпідставною, оскільки під час встановлення адміністративного правопорушення та накладення адміністративного стягнення щодо ОСОБА_1 , поліцейський діяв на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( а.с. 140-143).

Позивачка та її представник в судове засідання не з"явилися, представником позивачки адвокатом Бреднєвим О.О. подано заяву про розгляд справи за його відсутності в зв"язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Від Бердичівського РВП надійшло повідомлення про те, що працівник поліції ОСОБА_3 звільнений з лав Національної поліції України.

Заступником начальника Бердичівського відділу ДВС у Бердичівському районі О. Велидчуком на адресу суду спрямовано листа, відповідно до якого просять розгляд справи проводити без участі їх представника.

Представник співвідповідача ГУНП в Житомирській області в судове засідання також не з"явився, у відзиві на позов міститься клопотання про розгляд справи без участі їх представника ( а.с. 1473).

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Розглянувши клопотання позивачки про поновлення строку на подання адміністративного позову про оскарження постанови про адміністративне правопорушення, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено судом.

Згідно із ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дізналася про наявність постанови серії ГАБ №824928 від 11.01.2021 року лише 09.03.2021 року після того, як 06.03.2021 року отримала смс повідомлення про блокування рахунків та звернулась до ВДВС.

Враховуючи наведене, позивачкою підтверджено поважність причин пропуску строку на оскарження даної постанови, суд вважає за необхідне поновити останній строк звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Диспозиція ч.2 ст.44-3 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Згідно підпункту 1 пункту 2постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236, із відповідними змінами та в редакції чинній на час вчинення діяння, на території України на період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

З досліджених у судовому засіданні документів встановлено, що 08.11.2020 року поліцейським №3 Бердичівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області старшим сержантом поліції Шереметом О.М. складено протокол по справі про адміністративне правопорушення серії АПР18 №286049, зі змісту якого вбачається, що 08.11.2020 року о 12.25 год в АДРЕСА_1 громадянка ОСОБА_1 , являючись продавцем магазину "Продукти" знаходилась на робочому місці без засобів індивідуального захисту , а саме респіратора або захисної маски, чим порушила ч. 2 ст.44-3 КУпАП ( а.с.43).

11.01.2021 року поліцейським №3 Бердичівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області старшим сержантом поліції Шереметом О.М. складено постанову про адміністративне правопорушення серії ГАБ №824928, якою накладено на неї штраф в розмірі 170 гривень.

Зі змісту постанови вбачається, що 08.11.2020 року о 12.25 год в АДРЕСА_1 громадянка ОСОБА_1 , являючись продавцем магазину "Продукти" знаходилась на робочому місці без засобів індивідуального захисту , а саме респіратора або захисної маски, чим порушила ч. 2 ст.44-3 КУпАП ( а.с.31).

Відповідно до ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Судом встановлено, що при винесенні постанови про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності працівником поліції не дотримано вимоги ст.38 КУпАП, оскільки правопорушення мало місце 08.11.2020 року, а оскаржувана постанова винесена 11.01.2021 року, тобто після спливу двомісячного строку, передбаченого ст. 38 КУпАП.

Частиною 3 ст.286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З врахуванням зазначеного, постанову серії ГАБ №824928 від 11.01.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 44-3 КУпАП, згідно якої на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень, необхідно скасувати, а справу про адміністративне правопорушення відносно неї - закрити.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, які не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою під час звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 454 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 24.03.2021 року та судовий збір за подання апеляційної скарги 16.04.2021 в сумі 2270,00 грн ( а.с 22,36).

З урахуванням зазначених процесуальних норм сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з суб`єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань з Головного Управління національної поліції в Житомирській області.

Частиною 1 ст.132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.3 ст. 132 КАС України).

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 02.03.2021 року між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Бреднєвим О.О. укладено Договір про надання правової б/н.

Предметом договору, зокрема, є надання необхідної правничої допомоги.

Даним договором сторонами погоджений гонорар, який складається з суми вартості послуг, які узгоджені Сторонами та зазначені в Додатку 1 до цього Договору ( а.с. 90-91).

Відповідно до Додатку 1 до Договору про надання правової допомоги від 02.03.2021 адвокатом Бреднєвим О.О. були здійснені послуги на суму 5000,00 грн ( а.с.88).

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд звертає увагу, що питання застосування частини сьомої статті 139 КАС України щодо доведеності розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу також неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді, в тому числі відповідно до згаданих вище постанов, а також відповідно до постанов від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20), від 5 березня 2021 року (справа № 200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа №520/12065/19), постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року (справа №922/445/19), у яких сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таке правозастосування випливає з нової процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу, імплементованої у КАС України з 15 грудня 2017 року, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки належить сплатити.

Наведений підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати випливає також із практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні по справі "Бєлоусов проти України" (Заява №4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені, зазначивши наступне: "... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними" (див. вищезазначене рішення у справі "Савін проти України" (Savin v. Ukraine), п. 97)".

З огляду на наведене суд не бере до уваги твердження представника співвідповідача про відсутність доказів оплати вказаних послуг, а відтак у суду відсутні правові підстави про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, через відсутність доказів оплати вказаних послуг, оскільки вказане не буде узгоджуватися з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду.

Аналізуючи документи, надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу (правову) допомогу, враховуючи критерії оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч. 5 ст. 134 КАС України суд вважає за необхідне задовольнити заяву представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 9,21,72-78,90,121,123,139,205,241-246,250,251,286 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з вказаним позовом.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області і в особі поліцейського СРПП № 3 ст. сержанта поліції Шеремета О.М., Головного управління Національної поліції в Житомирській області, третя особа: Бердичівський МВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Хмельницький) про визнання незаконною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №824928 від 11.01.2021 року, винесену поліцейським СРПП №3 Бердичівського відділу поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області старшим сержантом поліції Шереметом О.М. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.44-3 КУпАП України.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного правління Національної поліції в Житомирській області, на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2724,00 грн. та 5000 ( п"ять тисяч) грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду або через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня складення.

Суддя: Т.М. Вдовиченко