Справа № 368/1012/21
Суддя: Закаблук О. В.
Дата ухвалення: 2022-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 368/1012/21
Рішення

Іменем України

"18" березня 2022 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий - суддя Закаблук О.В.

при секретарі - Балацька В.В.

За участі:

Позивач: ОСОБА_1 .

Представник позивача - адвокат Матюшенков Д.В.

Представник третьої особи - Рогозовець Ю.Я.

- розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної Установи «Київський слідчий ізолятор», третя особа, - Державна Установа «Кагарлицька виправна колонія (№115)», про скасування постанов про накладення дисциплінарних стягнень (про визнання рішень протиправними), суд. -

В С Т А Н О В И В :

27.10.2022 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Державної Установи «Київський слідчий ізолятор», третя особа, - Державна Установа «Кагарлицька виправна колонія (№115)», про скасування постанов про накладення дисциплінарних стягнень (про визнання рішень протиправними), в прохальній частині якої позивач просить суд винести судове рішення, згідно з яким:

1. Витребувати у Державна установа Кагарлицька виправна колонія (115)" матеріали особової (дисциплінарної) справи Позивача.

2. Визнати протиправною та скасувати:

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор полковника внутрішньої служби Ромашкова Руслана від 05.02.2020 року № 129 про накладення дисциплінарного стягнення, на ОСОБА_2 у виді оголошення догани;

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 26.05.2020 року № 383 про накладення дисциплінарного стягнення, на ОСОБА_1 у виді оголошення догани;

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 16.06.2020 року № 442 про накладення дисциплінарного стягнення, на ОСОБА_1 у виді оголошення догани;

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 25.01.2021 року № 12 про поміщення ув`язненого до на 10 діб.

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 05.02.2021 року № 156 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 », - у виді оголошення догани.

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 09.02.2021 року № 18 «Про поміщення ув`язненого до карцеру на ОСОБА_1 », - у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Вимоги, викладені в прохальній частині адміністративної позовної заяви, позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами справи на нормами права:

- Вироком Дніпровський районний суд м. Києва від 19 лютого 2021 р. у справі № 755/4669/18, ОСОБА_1 (далі - Позивач), було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначено йому покарання за цей злочин у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк покарання ОСОБА_1 обчислено з моменту фактичного затримання, а саме: з 04 лютого 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою у Державній установі Київський слідчий ізолятор Міністерства Юстиції України - залишено без змін до набрання Вироком законної та вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Таким чином лютого 2018 року по дату Вироку суду 19 лютого 2021 року Позивач утримувався у Державній установі "Київський слідчий ізолятор" (далі - Відповідач).

За період перебування Позивача у ДУ "Київський слідчий ізолятор" до нього було застосовано дисциплінарні стягнення, а саме 4 дисциплінарних стягнень у виді накладення догани та 6 дисциплінарних стягнень у виді поміщення Позивача до карцеру, а саме:

- 05.02.2020 року постановою № 129 «про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" полковником внутрішньої служби Ромашковим Русланом на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 26.05.2020 року постановою № 383 «про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби ОСОБА_3 на ОСОБА_4 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 16.06.2020 року постановою № 442 «Про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби ОСОБА_3 на ОСОБА_4 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 25.01.2021 року постановою № 12 «про поміщення ув`язненого до карцеру», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковником внутрішньої служби ОСОБА_3 на ОСОБА_4 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб;

- 05.02.2021 року 'постановою № 156 «про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 09.02.2021 року постановою № 18 «про поміщення ув`язненого до карцеру», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

В свою чергу, він вважає, що винесена відносно Позивача постанови про накладення дисциплінарного стягнень та поміщення ув`язненого до карцеру, є незаконними та підлягають скасуванню з наступних підстав.

Свою позицію обґрунтовує наступним:

Відповідно до ч. 3 ст. 1 закону України "Про попереднє ув`язнення" (далі - Закон), тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних та моральних страждань або принижують людську гідність.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, особи, які перебувають в місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Згідно ч. 3 ст. 7 Закону, особи, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий або екстрадиційний арешт, підлягають обшуку, медичному огляду, дактилоскопуванню і фотографуванню; їх ознайомлюють з правами, обов`язками та вимогами режиму. Речі які є при них, а також передачі і посилки, що надходять на їх ім`я, підлягають огляду, а листування, - перегляду. Їм забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, недозволені для зберігання в місцях попереднього ув`язнення. Вилучені у них при доставлені в місця попереднього ув`язнення гроші зараховуються на їх особові рахунки, а цінні речі і предмети здаються на зберігання; гроші та цінні речі, одержані шляхом обману під час перебування в місцях попереднього ув`язнення або джерело одержання яких не встановлено, передаються в дохід держави за мотивованою постановою начальника установи для попереднього ув`язнення, санкціонованою прокурором, копія якої приєднується до особової справи особи, яка тримається під вартою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону особи, взяті під варту, мають право на захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або взяття під варту, а також на повідомлення під час взяття під варту підстав та мотивів взяття під варту, оскаржувати їх в суді, отримувати в друкованому вигляді роз`яснення положень ст. ст. 28; 29; 55; 56; 59; 62 та 63 Конституції України, цієї статті та інших прав затриманих або взятих під варту, встановлених законом, у тому числі права здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (взяття під варту) особи, права відмовитися від надання будь - яких пояснень або свідчень до прибуття захисника.

Статтею ст. 15 Закону передбачено, до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосувати такі засоби стягнення:

- попередження або догану;

- позачергове залучення до прибирання приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону, особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні, - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Згідно ч. 4 ст. 15 Закону застосовані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування заходів, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Нормами розділу І ч. 1 п. 2 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів (далі -ПЕР СІЗО) передбачено, ці правила обов`язкові для всіх слідчих ізоляторів.

Розділ І ч. 5 ПВР СІЗО передбачає, що тримання ув`язнених і засуджених відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини. Європейських в`язничних правил, Мінімальних стандартних правил ООН щодо поводження з в`язнями, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Усі ув`язнені (засуджені) повинні бути захищені від таких дій та жодні обставини не можугь бути оправданням для їх застосування.

Нормами розділу ІІІ ч. 1 ПВР СІЗО передбачено, що ув`язнені та засуджені, які тримаються в СІЗО, користуються всіма правами людини і громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду ( для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених і засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обгрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

Розділом IV ч. 5 ПВР СІЗО передбачено проведення обшуку та огляду речей ув`язнених і засуджених, персоналу СІЗО та громадян, які перебувають на території СІЗО.

Нормами розділу IV ч. 1 ПВР СІЗО визначено поняття режиму та розпорядку дня.

Відповідно до розділу VII ч. 4. п. 4 ПВР СІЗО, ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час дисциплінарної комісії не пізніше як за одну добу до її проведення. За письмовою заявою ув`язненого (засудженого) цей термін може бути продовжено, але не більше як на дві доби.

Згідно розділу VII ч. 4 п. 5 ПВР СІЗО, ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законодавством має право на надання правової допомоги особисто або за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час комісії.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

- не пізніше як за добу отримувати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи що стосуються справи;

- бути присутнім на засіданні дищиплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисиигтінарної відповідальності;

- знайомитися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати з них копії;

- надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному чи письмовому вигляді, надавати докази;

- може оскаржувати накладене на нього стягнення до органу виконання покарань вищого рівня, прокурору чи суду;

Ув`язненому чи засудженому протягом з робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Отже, відповідно до змісту вище описаних норм Закону та ПВР СІЗО, дисциплінарним проступком є протиправне, винне діяння особи, яка тримається в установі попереднього ув`язнення, що посягає на встановлений порядок у сфері попереднього ув`язнення чи виконання покарань. При цьому довести факт вчинення дисциплінарного проступку конкретною особою та наявності в її діях всіх ознак дисциплінарного проступку зобов`язаний персонал СІЗО. Для цього адміністрації надано ряд повноважень та покладено певні обов`язки, зокрема, - адміністрація повинна провести певну перевірку, отримати пояснення особи, яка, на думку адміністрації вчинила проступок, провести засідання дисциплінарної комісії щодо питання доцільності застосування стягнення, про яке повідомити таку особу, заслухати пояснення цієї особи на засіданні комісії, забезпечити таку особу можливістю скористатися послугами адвоката або фахівця в галузі права як під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, так і на самому засіданні, тощо.

Тобто, з врахуванням наведеного вище, рішення адміністрації про накладення на особу, яка тримається в СІЗО, - буде законним лише у випадку, коли адміністрацією повністю дотримано процедури проведення перевірки певного факту, встановлено всі обставини та зібрано у встановленому законом порядку всі необхідні докази та забезпечено реалізацію зазначеною особою всіх наданих їй законом прав і гарантій.

Адміністрацією складено рапорти, проведено перевірку та здійснено засідання дисциплінарної комісії, проте не забезпечено в межах своїх повноважень право Позивача на правову допомогу, як під час перевірки за рапортами, так і під час проведення засідання дисциплінарної комісії.

Право на захист є ключовою гарантією дотримання прав особи. При цьому положеннями закону в імперативній формі встановлено обов`язок адміністрації СІЗО надати ув`язненому можливість звернутись за отриманням правової допомоги, до суб`єктів надання такої допомоги, а найперше, - ознайомити з правом на отримання такої допомоги. Особливо актуальною дана обставина є з врахуванням того, щодо осіб, які тримаються в СІЗО, застосовуються певні правові обмеження «що робить таку категорію осіб вразливою та менш захищеною».

Конституційний Суд України в результативній частині Рішення № 23 - рп/2009 від 30.09.2009р. роз`яснив, що положення ч. 1 ст. 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу", - треба розуміти, як гарантовану державою можливість будь - якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднанням громадян, юридичними та фізичними особами - вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань обсязі і формах, як вона того потребує.

У п.п. 3, 4 мотивувальної частини вище зазначеного Рішення Конституційного Суду України надані наступні роз`яснення і мотиви про важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі праву особи на правову допомогу закріплену у ст. 59 Конституції України.

Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті ч. 1 цієї статті "'кожен має право на правову допомогу", поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Крім того, реалізація кожним прав на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України і у Рішенні № 13-рп/2000 від 16.11.2000р., у справі «Про право вільного вибору захисника».

Зокрема в абз. 5 п. 5 мотивувальної частини вищевказаного Рішення зазначено, що закріпивши право будь - якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ст. 59 ч. 1) за своїм змістом є загальними і стосуються не лише підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого, а й інших, фізичних осіб, яким гарантовано право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають у цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносинах.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації захисту та охорони інших прав свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й насамперед, - спрямована на попередження можливих порушень чи не законних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки, щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня.

Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно - правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно - правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948р., Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р., Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1956р., тощо.

За змістом ст. 64 Конституції України, конституційне право кожного на правову допомогу у жодному випадку не може бути обмежено.

Відповідно до Основного закону України положення "кожен має право на правову допомогу" ( ст. 59 ч. 1) є нормою прямої дії (ст. 8 ч. 3), і навіть за умови, якщо це право не передбачено відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації. Це стосується, зокрема, і права свідка на отримання правової допомоги під час допиту у кримінальному процесі та права особи у разі надання нею пояснень у державних органах.

Враховуючи наведене вище, зазначає, що Відповідач не лише не забезпечив гарантоване Конституцією України і Законом право Позивача на отримання правової допомоги в процесі вирішення питання про накладення на нього спірних дисциплінарних стягнень, але й не вжив для цього жодних заходів в межах своїх повноважень.

Вищезазначене саме по собі є достатньою причиною та підставою для визнання протиправними оскаржуваних постанов Відповідача, без розгляду їх змісту та суті.

Вважає, що вказані вище постанови є неправомірними, винесеними з істотним порушенням права Позивача передбаченого ст. 50 Конституції України та такими що підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Згідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Питання сплати судового збору.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 5 Закону "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк та до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, а також особи, взяті під варту, - у справах, пов`язаних із питаннями, які вирішуються судом під час виконання вироку відповідно до статті 537 Кримінального процесуального кодексу України, у разі відсутності на їхніх особових рахунках коштів, достатніх для сплати судового збору.

Питання підсудності.

Виходячи із системного аналізу ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання щодо оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань ( п.13-1 ч. 1 ст. 537 КПК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2 - 4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу;

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13,13- 2 частини першої статті 537 цього Кодексу; 3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537 цього Кодексу;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України, розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

При цьому слід зазначити, що норми, викладені у ст. ст. 537, 539 КПК України спеціальними нормами,, які врегульовують питання, пов`язані із виконанням вироку. Оскільки позивач відбуває кримінальне покарання, відповідно до спірних правовідносин сл ід застосовувати норми КПК України.

Виходячи з вищенаведеного, вбачається, що поданий позов стосується вирішення питання в межах виконання вироку по кримінальній справі, а тому всі спірні питання, що викладені в даному позові, вирішуються місцевим судом в порядку адміністративного судочинства.

На виконання вимог п.п. 6-8, 11 ч. 5 ст. 160о КАС України повідомляє, що:

- в добровільному порядку даний спір вирішений не був;

- заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалися;

- перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви зазначені в розділі "Додатки", оригінали яких знаходяться у особовій справі Позивача.

- Позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача fвідповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тому, на підставі викладеного вище та керуючись ст. ст. 2, 5, 44, 47, 55, 57, 59, ібо, 161 КАС України, ст. ст. 537, 539 КПК України, Конституцією України, Законом України "Про попереднє ув`язнення", Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів, Законом України "Про судовий збір", - позивач просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви.

27.10.2021 року автоматизованою системою документообігу для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., присвоєно справа № 368/1012/21, провадження № 2 а/368/5/22.

02.12.2020 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 171, 179 КАС України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання на 11 год. 00 хв. 06.12.2021 року.

06.12.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву наступного змісту:

- На кашу адресу 08.11.2021 (вх № 8928к) від Кагарлицького районного суду Київської області надійшла ухвала про відкриття провадження у справі (справа № 368/1012/21. провадження 2-а 368/16/21) від 02.11.2021. ОСОБА_1 (позивач) та представник позивача Матюшенком Дмитро Вікторович С третя особа державна установа «Кагарлицька виправна колонія (№115)») звернулись до Кагарлицького районного суду з адміністративним позовом про визнання рішень державної установи «Київський слідчий ізолятор» протиправними. Так, позивач у своєму позові просить суд визнати протиправними та скасувати:

-постанову начальника СІЗО-начальника арештного дому державної установи «Київський слідчий ізолятор» полковника внутрішньої служби Ромашкова Руслана від 05.02.2020 № 129 про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді оголошення догани;

-постанову начальника СІЗО- начальника арсштного дому державної установи «Київський слідчий ізолятор» підполковника внутрішньої служби Сергія Проценка від 26.05.2020 № 383 про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді оголошення догани;

-постанову начальника СІЗО-начальника арештною дому державної установи «Київський слідчий ізолятор» підполковника внутрішньої служби Сергія Проценка від 16.06.2020 № 442 про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді оголошення догани;

-постанову начальника СІЗО-начальника арештного дому державної установи «Київський слідчий ізолятор» підполковника внутрішньої служби Сергія Проценка від 25.01.2020 № 12 про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді поміщення ув`язненого до карцеру строком на 10 діб;

-постанову начальника СІЗО-начальника арештною дому державної установи «Київський слідчий ізолятор» підполковника внутрішньої служби Сергія Проценка від 05.02.2020 № 156 про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді оголошення догани:

-постанову начальника СІЗО-начальника арештного дому державної установи «Київський слідчий ізолятор» підполковника внутрішньої служби Сергія Проценка від 09.02.2020 № 18 про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 у виді поміщення ув`язненого до карцеру строком на 10 діб.

Вимоги позивача, викладені в адміністративному позові, ними не визнаються з наступних причин.

Так, представник позивача заявляє, що були порушені права ОСОБА_1 , зокрема: на правову допомогу, отримання інформації про притягнення до відповідальності, бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії, знайомитися з матеріалами дисциплінарного провадження, надавати пояснення, оскаржувати накладене стягнення та таке інше.

Однак, доводи позивача відповідач вважає надуманими, необгрунтованими, а тому позовні вимоги не визнає і вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають нормам права.

Так, факти вчинення ОСОБА_1 дисциплінарних проступків підтверджені письмово персоналом СІЗО. З приводу порушень режиму утримання від пояснень ув`язнений відмовлявся. Всі права, передбачені законодавством, в тому числі право на правову допомогу, оскарження рішення тощо, останньому роз`яснювалися, проте ОСОБА_1 не скористався ними з особистої волі, про що є підтверджуючі документи, які містяться в особовій справі засудженого.

Разом із цим, вважаємо що застосовані до ОСОБА_1 заходи стягнення відповідають тяжкості та характеру провини, а отже є обґрунтованими і відповідають нормам закону.

Згідно ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивачем та його представником пропущено строк звернення до сулу.

Відповідно до ч.7 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. В даному адміністративному позові такі підстави не зазначені та відповідачу не направлено копії ордеру та свідоцтва про право на 'зайняття адвокатською діяльністю, які вказані в додатку до позову (№1-2).

Враховуючи викладене та керуючись ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач просить суд винести рішення, на підставі якого:

- відмовити позивачу ОСОБА_1 та його представнику Матюшенкову Дмитру Вікторовичу у задоволенні їх адміністративного позову до державної установи «Київський слідчий ізолятор» в повному обсязі.

06.12.2021 року в слуханні справи (підготовче судове засідання) оголошено перерву до 11 год. 00 хв. 28.12.2021 року.

28.12.2021 року слухання справи (підготовче судове засідання) відкладено на 13 год. 00 хв. 20.01.2022 року в зв`язку з клопотанням представника позивача.

20.01.2022 року слухання справи (підготовче судове засідання) відкладено на 15 год. 00 хв. 23.02.2022 року в зв`язку з неявкою сторін.

23.02.2022 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла уточнена позовна заява наступного змісту:

- У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебувають матеріали справи № 368/1012/21 про визнання рішень протиправними рішення Відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Керуюсь наданим йому процесуальним правом, вважає за необхідне окрім зазначених в позові підстав позову, доповнити підстави, позову, наступними аргументами:

Як було зазначено в позовній заяві, Вироком Дніпровський районний суд м. Києва від 19 лютого 2021 р. у справі № 755/4669/18, Позивача, було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначено йому покарання за цей злочин у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк покарання ОСОБА_1 обчислено з моменту фактичного затримання, а саме: з 04 лютого 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою у Державній установі Київський слідчий ізолятор Міністерства Юстиції України - залишено без змін до набрання Вироком законної та вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Таким чином лютого 2018 року по дату Вироку суду 19 лютого 2021 року Позивач утримувався у Державній установі "Київський слідчий ізолятор (далі - Відповідач).

За період перебування Позивача у ДУ "Київський слідчий ізолятор" до нього було застосовано дисциплінарні стягнення, а саме 4 дисциплінарних стягнень у виді накладення догани та 6 дисциплінарних стягнень у виді поміщення Позивача до карцеру, а саме:

- 05.02.2020 року "постановою № 129 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" полковником внутрішньої служби Ромашковим Русланом на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

- 26.05.2020 року "постановою № 383 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

16.06.2020 року "постановою № 442 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

- 25.01.2021 року "постановою № 12 про поміщення ув`язненого до карцеру", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

- 05.02.2021 року "постановою № 156 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

09.02.2021 року "постановою № 18 про поміщення ув`язненого до карцеру", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Щодо дисциплінарного стягнення від 05.02.2020 року, Постанова № 129:

- 05.02.2020 року "постановою № 129 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" полковником внутрішньої служби Ромашковим Русланом на Кузьмічова О.О. було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 17.01.2020 року під час обшуку в камері № 145 було виявлено і вилучено мобільний телефон "SAMSUNG", чорного кольору, ІМЕІ відсутні, без зарядного пристрою, який нібито знаходився в особистих речах ув`язненого ОСОБА_1 .

Наказом Міністерства Юстиції від 14.06.2019 № 1769/5 було затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально- виконавчої служби України (далі - Правила).

Розділом 5 Правил, визначено порядок проведення обшуку та огляду речей ув`язнених і засуджених, персоналу СІЗО і громадян, які перебувають на території СІЗО.

Згідно п. 1 р. 5 Правил, огляд речей ув`язнених і засуджених проводиться в їх присутності під час прийому до СІЗО, перед відправленням за його межі, під час переведення до іншої камери, стаціонару медичної частини або поміщення до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери). У всіх інших випадках огляд речей ув`язнених і засуджених проводиться в присутності ув`язненого або засудженого, який чергує по камері.

Разом із цим, як вбачається із матеріалі дисциплінарної справи, даний обшук було проведено без Позивача та засудженого який чергує по камері.

До того ж, матеріали справи не містять достатніх доказів того, що вказаний телефон було виявлено саме у речах Позивача, а не іншого засудженого, тобто не має жодної привязки зазначених "особистих речей ", до особи Позивача.

Розділом з Правил 6, визначено порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених і засуджених.

Так, порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених визначається статтями 14,15 Закону України "Про попереднє ув`язнення" та статтями 54, 67-69,130-135 КВК (п. 1 р. 1 Правил).

Перед накладенням стягнення питання про доцільність застосування стягнення до ув`язнених та засуджених вирішується на засіданні дисциплінарної комісії СІЗО, яка діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини її членів (п. 1 р. 1 Правил).

Ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії. Якщо ув`язнений або засуджений не має доступу до цих осіб, адміністрація СІЗО зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

- отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії;

- бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності;

- ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них;

- надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази;

- подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення ув`язненого чи засудженого та його представника, свідків, інших осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності, адміністрації СІЗО, особи, яка ініціювала притягнення до відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії. Результати розгляду дисциплінарною комісією питання про доцільність застосування стягнення до засудженого оформлюються відповідним письмовим рішенням.

Разом із цим, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, а також не містять інформації доказів того, що Позивача належним чином повідомили про дату та час розгляду справи. Наявне у справі повідомлення про дату та час розгляду справи не містить підпису Позивача, а зазначена в повідомленні відмова від підпису не підтверджена жодним Актом Відповідача.

Вказані порушення призвели до перелічених вище прав Позивача.

Щодо дисциплінарного стягнення від 26.05.2020 року, Постанова № 383.

26.05.2020 року "постановою № 383 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 21.05.2020 старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_5 , молодший інспектор відділу режиму і охорони рапортом № 479 доповів, що ув`язнений, який тримається в камері № 145 ОСОБА_1 , 1972 року народження, під час повернення з щоденної прогулянки відхилився від заданого маршруту руху та намагався встановити міжкамерний зв`язок, на зроблені зауваження не реагував, вів себе зухвало, висловлювався нецензурною лайкою в бік адміністрації установи.

Разом із цим, в матеріалах дисциплінарної справи взагалі не міститься, інформація:

- про вказаний маршрут;

- детального опису відхилення Позивачем від маршруту;

- ознайомлення Позивача із цим маршрутом;

- поясненні інших засуджених, з якими Позивач нібито намагався встановити міжкамерний зв`язок.

Разом із цим, самі рапорта інспекторів та не можуть слугувати достатнім доказом вчинення засудженим дисциплінарного проступку, оскільки Позивач заперечує проти його вчинення.

Крім того, В матеріалах дисциплінарної справи відсутня жодна норма законодавства, яка нібито була порушена Позивачем

В той же час, саме рішення Відповідача, викладене у формі постанови про накладення дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам ст.ст. 134, 135 КВК України, оскільки не є належним чином та детально вмотивованим, в ньому не вказано конкретні обставини вчинення порушень, їх кількість, в чому вони полягали, яким чином відбулось порушення Позивачем елементів розпорядку установи, якими доказами такі обставини підтверджуються, не вказано про встановлені відповідачем причини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень на засудженого.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, на підставі чого було винесено оскаржувану постанову.

Щодо дисциплінарного стягнення від іб.об.2020 року, Постанова № 442:

- 16.06.2020 року "постановою № 442 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Згідно наявних у справі рапортів, Порушення Позивача, виявилося у нібито відхилення від маршруту під час повернення з прогулянки.

В свою чергу додаткові підстави оскарження цього стягнення аналогічні підставам, що були вказані ним вище у розділі II цієї заяви.

Щодо дисциплінарного стягнення від 25.01.2021 року, Постанова № 12:

25.01.2021 року "постановою № 12 про поміщення ув`язненого до карцеру", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 25.01.2021 прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_6 , старший по корпусу відділу режиму і охорони рапортом № 92 доповів, що ув`язнений, який тримається в камерному приміщенні № 145 ОСОБА_1 , 1972 року народження, під час повернення із щоденної прогулянки відхилився від заданого маршруту руху та намагався встановити міжкамерний зв`язок із ув`язненими, які тримаються у камерному приміщенні № 189. На зроблене зауваження від реагував у некоректній формі, а саме: виражався нецензурною лайкою в бік адміністрації установи.

В свою чергу додаткові підстави оскарження цього стягнення аналогічні підставам, що були вказані ним вище у розділі II цієї заяви.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, а також не містять інформації доказів того, що Позивача належним чином повідомили про дату та час розгляду справи.

Наявне у справі повідомлення про дату та час розгляду справи не містить підпису Позивача, а зазначена в повідомленні відмова від підпису не підтверджена жодним Актом Відповідача.

Щодо дисциплінарного стягнення від 05.02.2021 року, Постанова № 156:

05.02.2021 року "постановою № 156 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_7 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 02.02.2021 молодший сержант внутрішньої служби ОСОБА_8 , старший по корпусу відділу режиму і охорони рапортом №115 доповів, шо під час ранкової перевірки ув`язненому ОСОБА_1 , 1972 року народження, було запропоновано одягнути спеціальний одяг передбачений для осіб яких поміщено до карцеру, в ході бесіди останній категорично відмовився від перевдягання.

В той же час, саме рішення Відповідача, викладене у формі постанови про накладення дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам ст.ст.134, 135 КВК України, оскільки не е належним чином та детально вмотивованим, та не містить норми законодавства яку було порушено Позивачем.

До того ж матеріали цивільної справи не містять жодних доказів щодо ознайомлення Позивача із правилами поведінки в канцері.

До того ж саме поміщення в карцер оскаржується Позивачем.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, на підставі чого було винесено оскаржувану постанову.

Щодо дисциплінарного стягнення від 09.02.2021 року, Постанова № 18:

- 09.02.2021 року "постановою № 18 про поміщення ув`язненого до карцеру", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на Кузьмічова 0.0. було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 08,02,2021 року о 12 годині оо хвилин під час нагляду за ув`язненими було виявлено порушення встановленого режиму тримання, а саме: ув`язнений ОСОБА_1 , 1972 року народження під час повернення з прогулянки, відхилився від заданого маршруту слідування та намагався встановити міжкамерний зв`язок з камерним приміщенням № 35 шляхом перекрикування через дверну квартирку. На неодноразові зауваження не реагував, поводив себе зухвало, вступав в суперечки, виражався нецензурною лайкою в бік адміністрації установи.

В свою чергу додаткові підстави оскарження цього стягнення аналогічні підставам, що були вказані ним вище у розділі II цієї заяви.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, а також не містять інформації доказів того, що Позивача належним чином повідомили про дату та час розгляду справи. Наявне у справі повідомлення про дату та час розгляду справи не містить підпис, який суперечить підпису на оскаржуваній постанові та які не належать Позивачу.

Також в оскаржуваній постанові відсутня дата вчинення порушення.

Тому, на підставі викладеного вище та керуючись ст. СТ44, 49, КАС України, - позивач просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви, - з урахуванням обставин, вказаних у вуточненій позовній заяві.

23.02.2022 року судом проведено підготовче судове засідання, по результатах якого винесено процесуальну (без видалення до нарадчої кімнати) ухвалу, на підставі якої закрито підготовче судове провадження, та призначено справу до судового слухання на 16 год. 30 хв. 15.03.2022 року.

15.03.2022 року слухання справи було відкладено на 14 год. 00 хв. 17.03.2022 року в зв`язку з неявкою сторін.

В судовому засіданні, яке відбулося 17.03.2022 року, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обгрунтовував свою правову позицію обставинами та нормами права, які викладені в позовній заяві, та в уточненій позовній заяві, та які судом викладено вище в мотивувальній частині даного рішення.

В судовому засіданні, яке відбулося 17.03.2022 року, представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Матюшенков Д.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обгрунтовував свою правову позицію обставинами та нормами права, які викладені в позовній заяві, та в уточненій позовній заяві, та які судом викладено вище в мотивувальній частині даного рішення.

В судове засідання, яке відбулося 17.03.2022 року, представник відповідача, - Державної установи «Київський слідчий ізолятор», - не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

В судовому засіданні, яке відбулося 17.03.2022 року, представник третьої особи, - Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№115)», - Рогозовець Ю.Я. вирішення питання поклав на розсуд суду.

Суд, вислухавши позивача та його представника, які підтримали позов в повному обсязі, вислухавши представника третьої особи, який вирішення питання поклав на розсуд суду, приходить до висновку щодо задоволення позову, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Підсудність.

Згідно ч. 1 ст. 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача,

Окрім того, - виходячи із системного аналізу ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання щодо оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань ( п.13-1 ч. 1 ст. 537 КПК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2 - 4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу;

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13,13- 2 частини першої статті 537 цього Кодексу; 3) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9, 13-3 частини першої статті 537 цього Кодексу;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 539 Кримінального процесуального кодексу України, розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

При цьому слід зазначити, що норми, викладені у ст. ст. 537, 539 КПК України спеціальними нормами,, які врегульовують питання, пов`язані із виконанням вироку. Оскільки позивач відбуває кримінальне покарання, відповідно до спірних правовідносин сл ід застосовувати норми КПК України.

Виходячи з вищенаведеного, вбачається, що поданий позов стосується вирішення питання в межах виконання вироку по кримінальній справі, а тому всі спірні питання, що викладені в даному позові, вирішуються місцевим судом в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладені фактичні обставини справи, та положення ч. 1 ст. 25 КАС України, ст.ст. 537, 539 КАС України, - дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду першої інстанції адміністративної юрисдикції.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2021 р. у справі № 755/4669/18, ОСОБА_1 (далі - Позивач), було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначено йому основне покарання за цей злочин у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, та додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк покарання ОСОБА_1 обчислено з моменту фактичного затримання, а саме: з 04 лютого 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою у Державній установі Київський слідчий ізолятор Міністерства Юстиції України - залишено без змін до набрання Вироком законної та вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Таким чином лютого 2018 року по дату Вироку суду 19 лютого 2021 року Позивач утримувався у Державній установі "Київський слідчий ізолятор" (далі - Відповідач).

За період перебування Позивача у ДУ "Київський слідчий ізолятор" до нього було застосовано дисциплінарні стягнення, а саме 4 дисциплінарних стягнень у виді накладення догани та 6 дисциплінарних стягнень у виді поміщення Позивача до карцеру, а саме:

- 05.02.2020 року постановою № 129 «про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" полковником внутрішньої служби Ромашковим Русланом на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 26.05.2020 року постановою № 383 «про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби ОСОБА_3 на ОСОБА_4 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 16.06.2020 року постановою № 442 «Про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби ОСОБА_3 на ОСОБА_4 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 25.01.2021 року постановою № 12 «про поміщення ув`язненого до карцеру», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковником внутрішньої служби ОСОБА_3 на ОСОБА_4 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб;

- 05.02.2021 року 'постановою № 156 «про накладення дисциплінарного стягнення», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани;

- 09.02.2021 року постановою № 18 «про поміщення ув`язненого до карцеру», начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Суд вважає, що винесені відносно Позивача постанови про накладення дисциплінарного стягнень та поміщення ув`язненого до карцеру, - є незаконними та підлягають скасуванню з наступних підстав.

Свою позицію суд обґрунтовує наступним:

Відповідно до ч. 3 ст. 1 закону України "Про попереднє ув`язнення" (далі - Закон), тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних та моральних страждань або принижують людську гідність.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, особи, які перебувають в місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

Згідно ч. 3 ст. 7 Закону, особи, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий або екстрадиційний арешт, підлягають обшуку, медичному огляду, дактилоскопуванню і фотографуванню; їх ознайомлюють з правами, обов`язками та вимогами режиму. Речі які є при них, а також передачі і посилки, що надходять на їх ім`я, підлягають огляду, а листування, - перегляду. Їм забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, недозволені для зберігання в місцях попереднього ув`язнення. Вилучені у них при доставлені в місця попереднього ув`язнення гроші зараховуються на їх особові рахунки, а цінні речі і предмети здаються на зберігання; гроші та цінні речі, одержані шляхом обману під час перебування в місцях попереднього ув`язнення або джерело одержання яких не встановлено, передаються в дохід держави за мотивованою постановою начальника установи для попереднього ув`язнення, санкціонованою прокурором, копія якої приєднується до особової справи особи, яка тримається під вартою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону особи, взяті під варту, мають право на захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або взяття під варту, а також на повідомлення під час взяття під варту підстав та мотивів взяття під варту, оскаржувати їх в суді, отримувати в друкованому вигляді роз`яснення положень ст. ст. 28; 29; 55; 56; 59; 62 та 63 Конституції України, цієї статті та інших прав затриманих або взятих під варту, встановлених законом, у тому числі права здійснювати захист своїх прав та інтересів особисто або за допомогою захисника з моменту затримання або арешту (взяття під варту) особи, права відмовитися від надання будь - яких пояснень або свідчень до прибуття захисника.

Статтею ст. 15 Закону передбачено, до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосувати такі засоби стягнення:

- попередження або догану;

- позачергове залучення до прибирання приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону, особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні, - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Згідно ч. 4 ст. 15 Закону застосовані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини. Не допускається застосування заходів, що навмисно завдають особам, яких тримають під вартою, фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Нормами розділу І ч. 1 п. 2 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів (далі -ПЕР СІЗО) передбачено, ці правила обов`язкові для всіх слідчих ізоляторів.

Розділ І ч. 5 ПВР СІЗО передбачає, що тримання ув`язнених і засуджених відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини. Європейських в`язничних правил, Мінімальних стандартних правил ООН щодо поводження з в`язнями, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Усі ув`язнені (засуджені) повинні бути захищені від таких дій та жодні обставини не можугь бути оправданням для їх застосування.

Нормами розділу ІІІ ч. 1 ПВР СІЗО передбачено, що ув`язнені та засуджені, які тримаються в СІЗО, користуються всіма правами людини і громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду ( для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених і засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обгрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

Розділом IV ч. 5 ПВР СІЗО передбачено проведення обшуку та огляду речей ув`язнених і засуджених, персоналу СІЗО та громадян, які перебувають на території СІЗО.

Нормами розділу IV ч. 1 ПВР СІЗО визначено поняття режиму та розпорядку дня.

Відповідно до розділу VII ч. 4. п. 4 ПВР СІЗО, ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час дисциплінарної комісії не пізніше як за одну добу до її проведення. За письмовою заявою ув`язненого (засудженого) цей термін може бути продовжено, але не більше як на дві доби.

Згідно розділу VII ч. 4 п. 5 ПВР СІЗО, ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законодавством має право на надання правової допомоги особисто або за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час комісії.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

- не пізніше як за добу отримувати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи що стосуються справи;

- бути присутнім на засіданні дищиплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисиигтінарної відповідальності;

- знайомитися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати з них копії;

- надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному чи письмовому вигляді, надавати докази;

- може оскаржувати накладене на нього стягнення до органу виконання покарань вищого рівня, прокурору чи суду;

Ув`язненому чи засудженому протягом з робочих днів видається копія рішення про застосування до нього стягнення із зазначенням можливості та порядку його оскарження.

Отже, відповідно до змісту вище описаних норм Закону та ПВР СІЗО, дисциплінарним проступком є протиправне, винне діяння особи, яка тримається в установі попереднього ув`язнення, що посягає на встановлений порядок у сфері попереднього ув`язнення чи виконання покарань. При цьому довести факт вчинення дисциплінарного проступку конкретною особою та наявності в її діях всіх ознак дисциплінарного проступку зобов`язаний персонал СІЗО. Для цього адміністрації надано ряд повноважень та покладено певні обов`язки, зокрема, - адміністрація повинна провести певну перевірку, отримати пояснення особи, яка, на думку адміністрації вчинила проступок, провести засідання дисциплінарної комісії щодо питання доцільності застосування стягнення, про яке повідомити таку особу, заслухати пояснення цієї особи на засіданні комісії, забезпечити таку особу можливістю скористатися послугами адвоката або фахівця в галузі права як під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, так і на самому засіданні, тощо.

Тобто, з врахуванням наведеного вище, рішення адміністрації про накладення на особу, яка тримається в СІЗО, - буде законним лише у випадку, коли адміністрацією повністю дотримано процедури проведення перевірки певного факту, встановлено всі обставини та зібрано у встановленому законом порядку всі необхідні докази та забезпечено реалізацію зазначеною особою всіх наданих їй законом прав і гарантій.

Адміністрацією складено рапорти, проведено перевірку та здійснено засідання дисциплінарної комісії, проте не забезпечено в межах своїх повноважень право Позивача на правову допомогу, як під час перевірки за рапортами, так і під час проведення засідання дисциплінарної комісії.

Право на захист є ключовою гарантією дотримання прав особи. При цьому положеннями закону в імперативній формі встановлено обов`язок адміністрації СІЗО надати ув`язненому можливість звернутись за отриманням правової допомоги, до суб`єктів надання такої допомоги, а найперше, - ознайомити з правом на отримання такої допомоги. Особливо актуальною дана обставина є з врахуванням того, щодо осіб, які тримаються в СІЗО, застосовуються певні правові обмеження «що робить таку категорію осіб вразливою та менш захищеною».

Конституційний Суд України в результативній частині Рішення № 23 - рп/2009 від 30.09.2009р. роз`яснив, що положення ч. 1 ст. 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу", - треба розуміти, як гарантовану державою можливість будь - якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднанням громадян, юридичними та фізичними особами - вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань обсязі і формах, як вона того потребує.

У п.п. 3, 4 мотивувальної частини вище зазначеного Рішення Конституційного Суду України надані наступні роз`яснення і мотиви про важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі праву особи на правову допомогу закріплену у ст. 59 Конституції України.

Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті ч. 1 цієї статті "'кожен має право на правову допомогу", поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Крім того, реалізація кожним прав на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України і у Рішенні № 13-рп/2000 від 16.11.2000р., у справі «Про право вільного вибору захисника».

Зокрема в абз. 5 п. 5 мотивувальної частини вищевказаного Рішення зазначено, що закріпивши право будь - якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ст. 59 ч. 1) за своїм змістом є загальними і стосуються не лише підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого, а й інших, фізичних осіб, яким гарантовано право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають у цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносинах.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації захисту та охорони інших прав свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й насамперед, - спрямована на попередження можливих порушень чи не законних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складання позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки, щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня.

Крім того, гарантування кожному права на правову допомогу є не тільки конституційно - правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно - правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948р., Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950р., Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1956р., тощо.

За змістом ст. 64 Конституції України, конституційне право кожного на правову допомогу у жодному випадку не може бути обмежено.

Відповідно до Основного закону України положення "кожен має право на правову допомогу" ( ст. 59 ч. 1) є нормою прямої дії (ст. 8 ч. 3), і навіть за умови, якщо це право не передбачено відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Враховуючи наведене вище, зазначає, що Відповідач не лише не забезпечив гарантоване Конституцією України і Законом право Позивача на отримання правової допомоги в процесі вирішення питання про накладення на нього спірних дисциплінарних стягнень, але й не вжив для цього жодних заходів в межах своїх повноважень.

Вищезазначене саме по собі є достатньою причиною та підставою для визнання протиправними оскаржуваних постанов Відповідача, без розгляду їх змісту та суті.

Окрім того, що стосується порушення права на захист, то суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Так, згідно ст. 59 Конституції:

Кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Отже, що стосується положень ст. 59 Конституції України, то слід зазначити, що правовий захист людини й громадянина становить важливу частину функціонування та розвитку правової системи будь-якої сучасної демократичної, правової і соціальної держави й водночас є однією з найважливіших гарантій конституційно-правового статусу людини. Як один з предметів регулювання сучасного конституційного права України, він має складну структуру і включає кілька елементів, одним з яких є правова (юридична) допомога.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення, тощо. На власне доктринальному рівні, інститут правової допомоги постає одночасно і як невід`ємне право людини і громадянина, що органічно входить до загальної системи прав людини (у такому разі йдеться про право на правову допомогу), і як гарантія конституційно-правового статусу людини і громадянина.

На доктринальному рівні конституційно-правові гарантії прав і свобод людини й громадянина прийнято характеризувати як систему умов і засобів, юридичних механізмів забезпечення належної реалізації визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини й громадянина або ж як «систему визначених Конституцією та законами України способів і юридичних механізмів забезпечення належної реалізації громадянських, політичних, економічних, соціальних, культурних і інших, закріплених у Основному Законі прав і свобод людини». Тобто за своїм характером зазначені гарантії є юридичними нормами, які дають можливість реалізувати права та свободи людини й громадянина в житті.

Водночас, - це умови, які зобов`язана створити держава для реалізації конституційних прав і свобод громадян, система заходів, спрямована на реалізацію відповідних прав і свобод.

В Конституції України закріплено не лише основні права та свободи людини й громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод (ч. 2 ст. 22), неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану (ст. 64), забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (ч. З ст. 8, частини 2 і 5 ст. 55).

Як було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) № 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року, важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини й громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті ч. 1 цієї статті «кожен має право на правову допомогу», поняття «кожен» охоплює всіх без винятку осіб громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України.

Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 21, частини 1, 2 ст. 24 Конституції України). Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини й громадянина і в цьому полягає його соціальна значущість. Серед функцій такого права в суспільстві слід окремо зазначити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й насамперед спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини й громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

У згаданому Рішенні Конституційний Суд України чітко зазначив, шо гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки шодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом сг. 64 Конституції України конституційне право кожного на правову допомогу в жодному випадку не може бути обмежене.

Відповідно до Основного Закону України положення «кожен має право на правову допомогу» (ч. 1 ст. 59) є нормою прямої дії (ч. 3 ст. 8), і навіть за умови, якшо це право не передбачене відповідними законами України чи іншими правовими актами, особа не може бути обмежена в його реалізації.

Таким чином, право на правову допомогу має подвійну природу, яка відображає його зміст і конституційне призначення. З одного боку, це одне з фундаментальних прав людини, яке кожна особа отримує як учасник і суб`єкт правовідносин, у які вона вступає у своєму суспільному житті, з другого - це одна з ключових конституційних гарантій прав і свобод людини, а також її конституційно-правового статусу, що дозволяє забезпечувати та реалізовувати визначені Конституцією України права й свободи людини й громадянина.

З огляду на свою теоретичну і практичну значущість, як одне з фундаментальних прав людини і одночасно як гарантія конституційно-правового статусу людини і громадянина, право на правову допомогу набуло свого відображення в чинному міжнародному праві.

Зокрема, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p., передбачає право кожного обвинуваченого захищати себе особисто або використовувати правову допомогу захисника, вибраного ним на власний розсуд (ст. 6). У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 p., ратифікованому Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19 жовтня 1973 p., зазначено, що держава повинна гарантувати кожному, чиї права і свободи порушено, ефективний засіб правового захисту, і таке право повинне встановлюватись судовим або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави (ст. 2), та гарантувати можливість вільного вибору обвинуваченим захисника (п. 3 ст. 14). Основні принципи, що стосуються ролі юристів, прийняті восьмим Конгресом ООН з питань попередження злочинності і поводження з правопорушниками 27 серпня 7 вересня 1990 p., передбачають, що кожна людина має право звернутися до будь-якого юриста за допомогою для захисту й відстоювання своїх прав та захисту їх на всіх стадіях кримінального судочинства (принцип 1 ); жодний суд чи адміністративний орган, в якому визнається право на адвоката, не відмовляється визнавати права юриста відстоювати в суді інтереси свого клієнта, за винятком тих випадків, коли юристу було відмовлено в праві виконувати свої професійні обов`язки відповідно до національного права і практики та цих принципів (принцип 19). Таким чином, наведені міжнародно- правові акти передбачають невід`ємне право людини захищати себе особисто або через вільно вибраного на власний розсуд захисника з-поміж юристів, які можуть надати ефективний правовий захист. Ці положення міжнародно-правових актів щодо права фізичної особи на захист від обвинувачення відтворені в положеннях ч. 1 ст. 59 Конституції України, які закріплюють право кожної фізичної особи на правову допомогу і право вільного вибору захисника з метою захисту від обвинувачення.

Як було зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України, статті 44 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 268, 271 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про право вільного вибору захисника) № 13-рп/2000 від 16 листопада 2000 р., з метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини та громадянина Конституція України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно, суд вважає, що порушення Конституційного права ОСОБА_1 на захист, який йому гарантовано ст. 69 Конституції України, - є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Окрім того, суд, з огляду на досліджені матеріали справи зазначає наступне:

- щодо дисциплінарного стягнення від 05.02.2020 року, Постанова № 129:

- 05.02.2020 року "постановою № 129 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" полковником внутрішньої служби Ромашковим Русланом на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 17.01.2020 року під час обшуку в камері № 145 було виявлено і вилучено мобільний телефон "SAMSUNG", чорного кольору, ІМЕІ відсутні, без зарядного пристрою, який нібито знаходився в особистих речах ув`язненого ОСОБА_1 .

Наказом Міністерства Юстиції від 14.06.2019 № 1769/5 було затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально- виконавчої служби України (далі - Правила).

Розділом 5 Правил, визначено порядок проведення обшуку та огляду речей ув`язнених і засуджених, персоналу СІЗО і громадян, які перебувають на території СІЗО.

Згідно п. 1 р. 5 Правил, огляд речей ув`язнених і засуджених проводиться в їх присутності під час прийому до СІЗО, перед відправленням за його межі, під час переведення до іншої камери, стаціонару медичної частини або поміщення до карцеру чи дисциплінарного ізолятора, переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери). У всіх інших випадках огляд речей ув`язнених і засуджених проводиться в присутності ув`язненого або засудженого, який чергує по камері.

Разом із цим, як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, даний обшук було проведено без Позивача та засудженого, який чергує по камері.

До того ж, матеріали справи не містять достатніх доказів того, що вказаний телефон було виявлено саме у речах Позивача, а не іншого засудженого, тобто, - немає жодної привязки зазначених "особистих речей ", - до особи Позивача.

Розділом з Правил 6, визначено порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених і засуджених.

Так, порядок застосування заходів заохочення і стягнення до ув`язнених та засуджених визначається статтями 14,15 Закону України "Про попереднє ув`язнення" та статтями 54, 67-69,130-135 КВК (п. 1 р. 1 Правил).

Перед накладенням стягнення питання про доцільність застосування стягнення до ув`язнених та засуджених вирішується на засіданні дисциплінарної комісії СІЗО, яка діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини її членів (п. 1 р. 1 Правил).

Ув`язнений чи засуджений має бути письмово повідомлений про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За письмовою заявою ув`язненого чи засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Ув`язнений чи засуджений під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії має право користуватися послугами захисника, адвоката або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, за власним вибором, який представлятиме його інтереси під час засідання комісії. Якщо ув`язнений або засуджений не має доступу до цих осіб, адміністрація СІЗО зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Ув`язнений і засуджений та/або їх представники мають право:

- отримати інформацію про притягнення до відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії;

- бути присутніми на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності;

- ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них;

- надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази;

- подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності.

Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення ув`язненого чи засудженого та його представника, свідків, інших осіб, присутність яких є доцільною, для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри відповідальності, адміністрації СІЗО, особи, яка ініціювала притягнення до відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу.

Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії. Результати розгляду дисциплінарною комісією питання про доцільність застосування стягнення до засудженого оформлюються відповідним письмовим рішенням.

Разом із цим, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, а також не містять інформації доказів того, що Позивача належним чином повідомили про дату та час розгляду справи. Наявне у справі повідомлення про дату та час розгляду справи не містить підпису Позивача, а зазначена в повідомленні відмова від підпису не підтверджена жодним Актом Відповідача.

Вказані порушення призвели до перелічених вище прав Позивача.

- щодо дисциплінарного стягнення від 26.05.2020 року, Постанова № 383:

- 26.05.2020 року "постановою № 383 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 21.05.2020 старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_5 , молодший інспектор відділу режиму і охорони рапортом № 479 доповів, що ув`язнений, який тримається в камері № 145 ОСОБА_1 , 1972 року народження, під час повернення з щоденної прогулянки відхилився від заданого маршруту руху та намагався встановити міжкамерний зв`язок, на зроблені зауваження не реагував, вів себе зухвало, висловлювався нецензурною лайкою в бік адміністрації установи.

Разом із цим, в матеріалах дисциплінарної справи взагалі не міститься, інформація:

- про вказаний маршрут;

- детального опису відхилення Позивачем від маршруту;

- ознайомлення Позивача із цим маршрутом;

- поясненні інших засуджених, з якими Позивач нібито намагався встановити міжкамерний зв`язок.

Разом із цим, самі рапорта інспекторів не можуть слугувати достатнім доказом вчинення засудженим дисциплінарного проступку, оскільки Позивач заперечує проти його вчинення.

Крім того, В матеріалах дисциплінарної справи відсутня жодна норма законодавства, яка нібито була порушена Позивачем

В той же час, саме рішення Відповідача, викладене у формі постанови про накладення дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам ст.ст. 134, 135 КВК України, оскільки не є належним чином та детально вмотивованим, в ньому не вказано конкретні обставини вчинення порушень, їх кількість, в чому вони полягали, яким чином відбулось порушення Позивачем елементів розпорядку установи, якими доказами такі обставини підтверджуються, не вказано про встановлені відповідачем причини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень на засудженого.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, на підставі чого було винесено оскаржувану постанову.

- щодо дисциплінарного стягнення від 16.06.2020 року, Постанова № 442:

- 16.06.2020 року "постановою № 442 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Згідно наявних у справі рапортів, Порушення Позивача, виявилося у нібито відхилення від маршруту під час повернення з прогулянки.

В свою чергу додаткові підстави оскарження цього стягнення аналогічні підставам, що були вказані ним вище.

- щодо дисциплінарного стягнення від 25.01.2021 року, Постанова № 12:

- 25.01.2021 року "постановою № 12 про поміщення ув`язненого до карцеру", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 25.01.2021 прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_6 , старший по корпусу відділу режиму і охорони рапортом № 92 доповів, що ув`язнений, який тримається в камерному приміщенні № 145 ОСОБА_1 , 1972 року народження, під час повернення із щоденної прогулянки відхилився від заданого маршруту руху та намагався встановити міжкамерний зв`язок із ув`язненими, які тримаються у камерному приміщенні № 189. На зроблене зауваження від реагував у некоректній формі, а саме: виражався нецензурною лайкою в бік адміністрації установи.

В свою чергу додаткові підстави оскарження цього стягнення аналогічні підставам, що були вказані ним вище.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, а також не містять інформації доказів того, що Позивача належним чином повідомили про дату та час розгляду справи.

Наявне у справі повідомлення про дату та час розгляду справи не містить підпису Позивача, а зазначена в повідомленні відмова від підпису не підтверджена жодним Актом Відповідача.

- щодо дисциплінарного стягнення від 05.02.2021 року, Постанова № 156:

- 05.02.2021 року "постановою № 156 про накладення дисциплінарного стягнення", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_7 було накладено дисциплінарне стягнення у виді оголошення догани.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 02.02.2021 молодший сержант внутрішньої служби ОСОБА_8 , старший по корпусу відділу режиму і охорони рапортом №115 доповів, шо під час ранкової перевірки ув`язненому ОСОБА_1 , 1972 року народження, було запропоновано одягнути спеціальний одяг передбачений для осіб яких поміщено до карцеру, в ході бесіди останній категорично відмовився від перевдягання.

В той же час, саме рішення Відповідача, викладене у формі постанови про накладення дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам ст.ст.134, 135 КВК України, оскільки не е належним чином та детально вмотивованим, та не містить норми законодавства яку було порушено Позивачем.

До того ж матеріали цивільної справи не містять жодних доказів щодо ознайомлення Позивача із правилами поведінки в канцері.

До того ж саме поміщення в карцер оскаржується Позивачем.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, на підставі чого було винесено оскаржувану постанову.

- щодо дисциплінарного стягнення від 09.02.2021 року, Постанова № 18:

- 09.02.2021 року "постановою № 18 про поміщення ув`язненого до карцеру", начальником СІЗО - начальником арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковником внутрішньої служби Проценком Сергієм на ОСОБА_7 було накладено дисциплінарне стягнення у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Як вбачається із матеріалів дисциплінарної справи, 08,02,2021 року о 12 годині 00 хвилин під час нагляду за ув`язненими було виявлено порушення встановленого режиму тримання, а саме: ув`язнений ОСОБА_1 , 1972 року народження під час повернення з прогулянки, відхилився від заданого маршруту слідування та намагався встановити міжкамерний зв`язок з камерним приміщенням № 35 шляхом перекрикування через дверну квартирку. На неодноразові зауваження не реагував, поводив себе зухвало, вступав в суперечки, виражався нецензурною лайкою в бік адміністрації установи.

В свою чергу додаткові підстави оскарження цього стягнення аналогічні підставам, що були вказані ним вище.

Крім того, матеріали дисциплінарної справи не місять рішення дисциплінарної комісії, а також не містять інформації доказів того, що Позивача належним чином повідомили про дату та час розгляду справи. Наявне у справі повідомлення про дату та час розгляду справи не містить підпис, який суперечить підпису на оскаржуваній постанові та які не належать Позивачу.

Також в оскаржуваній постанові відсутня дата вчинення порушення.

Тому, на підставі викладеного вище та керуючись ст. СТ44, 49, КАС України, - суд приходить до висновку щодо задоволення вимог, викладених в прохальній частині позовної заяви, - з урахуванням обставин, вказаних у вуточненій позовній заяві.

З огляду на вищевказані факитичні обставини справи, та норми права, застосовані судом при вирішенні адміністративного спору, суд вважає, що вказані вище постанови є неправомірними, винесеними з істотним порушенням права Позивача передбаченого ст. 50 Конституції України та такими що підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Згідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевказані норми права, суд вважає, що в судовому засіданні сторона позивача довела правомірність своїх адміністративних вимог, що і є підставою для задоволення даного адміністративного позову.

Окрім того, суд наголошує на тому, що слід вилучити матеріали про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з його особової справи, яка станом на час винесення рішення знгаходиться в ДУ «Кагарлицька ВК (№ 115)», - так як суд вважає, що знаходження таких матеріалів в особовій справі засудженого може гіпотетично в подальшому істотно вплинути в негативному сенсмі на його законні права та інтереси, зокрема, - в частині, що стосується застосування до позивача, який відбуває покарання в установі виконання покарань, - положень ст.ст. 81, 82 КК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 241, 242 244, 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної Установи «Київський слідчий ізолятор», третя особа, - Державна Установа «Кагарлицька виправна колонія (№115)», про скасування постанов про накладення дисциплінарних стягнень (про визнання рішень протиправними), - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати:

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор полковника внутрішньої служби Ромашкова Руслана від 05.02.2020 року № 129 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 », - у виді оголошення догани;

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 26.05.2020 року № 383 «Про накладення дисциплінарного стягнення, на ОСОБА_1 », - у виді оголошення догани;

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 16.06.2020 року № 442 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 », - у виді оголошення догани;

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 25.01.2021 року № 12 «Про поміщення ув`язненого до карцеру на ОСОБА_1 », - у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 05.02.2021 року № 156 «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 », - у виді оголошення догани.

- постанову начальника СІЗО - начальника арештного дому ДУ "Київський слідчий ізолятор" підполковника внутрішньої служби Проценка Сергія від 09.02.2021 року № 18 «Про поміщення ув`язненого до карцеру на ОСОБА_1 », - у виді поміщення до карцеру строком на 10 діб.

Вилучити матеріали про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з його особової справи, яка станом на час винесення рішення знгаходиться в ДУ «Кагарлицька ВК (№ 115)».

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 293 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 295 КАС України може бути подана протягом тридцяти днів з моменту складення повного судового рішення.

Згідно п. 15.5) Перехідних положень КАС України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витрубовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: О.В. Закаблук