Справа № 160/2251/22
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2022 року Справа № 160/2251/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського міського центру зайнятості про зобов`язання вчинити певні дії,-
01 лютого 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпровського міського центру зайнятості, в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Дніпровський міський центр зайнятості скасувати запис в трудовій книжці від 26.12.2020 року та поновити ОСОБА_1 виплати по безробіттю з 27 грудня 2020 року до набуття загального стажу 28 років.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що твердження відповідача щодо відсутності інформації про наявний страховий стаж на момент надання відповіді відсутній не відповідає дійсності, оскільки третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог був Дніпропетровський обласний центр зайнятості по справі № 160/8955/21, та разом із заявою було надано копію рішення. 04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Дніпропетровський обласний центр зайнятості про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 12 жовтня 2021 року у справі №160/8955/21 Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яке набрало законної сили 12 листопада 2021 року та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 навчання на підготовчому відділенні з денною формою навчання у Дніпропетровському металургійному інституті в період з 01.12.1983 по 31.08.1984 роки. Таким чином на момент коли позивач стала на облік в центр зайнятості (1 квітня 2020 р.), їй не вистачало до 28 років загального стажу 1 рік 2 місяці та 25 днів, а це менше ніж 720 днів, які гарантує Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» як особу передпенсійного віку. Позивач вважає, що Дніпровський міський центр зайнятості без будь-яких на те правових підстав відмовляється скасувати запис у трудовій книжці та поновити виплати по безробіттю з 27 грудня 2020 року до набуття загального стажу 28 років та не приймає рішення про поновлення чи відмову у поновленою виплат по безробіттю у чому і полягає з приводу неправомірність дій та бездіяльності відповідача.
05.04.2022 року Дніпровським міським центром зайнятості до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В мотивування своєї правової позиції відповідач зазначив, що ОСОБА_1 , перебувала на обліку як безробітна у відділі надання соціальних послуг Дніпровського міського центру зайнятості з 01.04.2020 року. Допомога по безробіттю їй була призначена з 01.04.2020 року по 26.03.2021 року відповідно до п.п.2,4 ст. 22 та п. 3 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року № 1533-ІІІ. Як застрахованій особі без урахування страхового стажу на 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Постановою правління фонду від 08.04.2020 року № 217 «Про мінімальний розмір допомоги по безробіттю для осіб, зазначених у частині другій статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», встановлений у розмірі 1000 гривень на період дії карантину.
Відповідно до частини 2 статті 22 Закону № 1533 застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі (в редакції станом на 01.04.2020 року).
Відповідно до частини 4 статті 22 Закону № 1533 загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», - 180 календарних днів (в редакції станом на 01.04.2020 року).
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону № 1533 допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині другій статті 22 цього Закону, виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду (в редакції станом на 01.04.2020 року).
Листами від 06.01.2021 року № 72 та від 25.03.2021 року № 1262 відповідачем було повідомлено позивача, що одним з критеріїв застосування норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1533-ІІІ від 02.03.2000 року в частині надання громадянам передпенсійного віку державних гарантій соціального захисту від безробіття є визначення пенсійного віку або віку набуття права особи па пенсію. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058- IV вік набуття права особи на пенсію залежить від наявності страхового стажу, який згідно зі ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до листа Пенсійного фонду України орієнтовний стаж позивача складає 26 років 7 місяців 25 днів, який врахований по 07.12.2020 рік (з періодом перебування на обліку протягом 2020-2021 рр.). Згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу. Станом на 01.01.2021 року необхідний стаж для виходу на пенсію за віком складає 28 років. У своїх відповідях Дніпровський міський центр зайнятості неодноразово звертав увагу позивача на той факт, що визначення пенсійного віку або віку набуття права особи на пенсію вирішується для кожної особи індивідуально та в цілях застосування норм Закону № 1533 (п. 4 ст. 22) потребує підтвердження відповідними відомостями Пенсійного фонду України, у зв`язку з чим пропонували позивачу звернутись до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для отримання довідки, в якій буде визначений її пенсійний вік або вік набуття права на пенсію.
Позивач в своєму позові просить суд скасувати запис в трудовій книжці від 26.12.2020 року та поновити їй виплати по безробіттю з 27.12.2020 року до набуття загального стажу 28 років.
У трудовій книжці безробітного працівники державної служби зайнятості роблять запис про час початку, припинення, відкладення та закінчення виплати допомоги з безробіття та матеріальної допомоги з безробіття відповідно до пп. «е» п.2.18 інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту від 29.07.93 р. N 58 (зареєстровано в Мінюсті 17.08.93р. за №110).
Усі записи про початок, припинення, відкладення та закінчення виплати допомоги з безробіття і матеріальної допомоги з безробіття вносяться працівником державної служби зайнятості після видання відповідного наказу.
Позовна заява позивача не містить жодних вимог щодо скасування відповідного наказу про припинення виплат допомоги по безробіттю на підставі якого був зроблений запис у трудовій книжці. Тому ці вимоги позивача є безпідставними.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Приписами ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.ч. 3, 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Звертаючись до суду із даним адміністративним позовом позивачем був пропущений шестимісячний строк для звернення за захистом прав, свобод та інтересів особи. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем подано не було.
Позивачу з самого початку моменту надання статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю (01.04.2020 року) було достеменно про всі обставини. Пройшло більше року з моменту видання наказу про припинення виплат допомоги по безробіттю (26.12.2020 року). Тому позивачем був пропущений шестимісячний строк для звернення до суду без поважних причин.
18.04.2022 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив щодо позовної заяви, в якій позивач зазначила про безпідставність та необґрунтованість доводів Дніпровського міського центру зайнятості у відзиві на позовну заяву. Аргументи відповіді на відзив щодо позовної заяви зводяться на тому, що 28 грудня 2020 року позивач звернулася з заявою до Дніпропетровського міського центру зайнятості про роз`яснення на якій підставі їй було припинені виплати з допомоги по безробіттю. 06 січня 2021 року позивач, отримала листа від Дніпропетровського міського центру зайнятості з пропозицією звернутись до Пенсійного фонду України, адже одним з критеріїв застосування норм Закону № 1533 в частині надання громадянам передпенсійного віку державних гарантій соціального захисту від безробіття є визначення пенсійного віку або віку набуття права особи на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Виходячи з норм Закону №1533 відповідач самостійно міг визначити пенсійний вік, ОСОБА_1 , та не вчиняти дане правопорушення. 04 червня 2021 року для доведення свого права на пенсію за віком після досягнення віку 60 років ОСОБА_1 , звернулась до суду та довела своє право на призначення пенсії, справа № 160/8955/21. Судом було встановлено, що Пенсійний фонд України порушив норми чинного законодавства. В даній справі відповідач, був залучений третьою стороною, що не заявляє самостійних вимог, а отже був обізнаний, що ним було порушено норми Закону № 1533 згідно з п. 4 ст. 22 для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів. 17.01.2022 року ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплат по безробіттю та до заяви було додано рішення суду, яке набрало закону силу на користь Позивача. Але не зважаючи на судове рішення та подану заяву позивачем, відповідач знову надав інформаційну довідку зазначивши, що на дату відповіді Дніпровський міський центр зайнятості не володіє інформацією, що страховий стаж позивача, набутий саме до 01.04.2020 (тобто до дня реєстрації як безробітної), давав право на призначення пенсії за віком у 60-ти років, правові підстави для збільшення терміну призначення та виплати допомоги по безробіттю відсутні. Допомогу по безробіттю позивачу було призначено, нараховано та виплачена у відповідності із нормами діючого законодавства.
Відповідно до ст. 22. постанови Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 р. № 792 «Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу» рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше сьомого календарного дня з дня подання особою, яка шукає роботу, заяви про надання статусу безробітного. Отже, відповідач вчиняє тривале правопорушення та продовжує надалі порушувати чинне Законодавство України. 28 грудня 2020 року відповідач повернув трудову книжку з записом, що виплати припинені з 26 грудня 2020 року.
Відповідачем було неправомірно застосовано норми Законом України № 553-IX від 13.04.2020, який набув чинності 18.04.2020 р. "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" у пункті 3-2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із змінами, внесеними Законом України від 30 березня 2020 року N 540-1X1: абзац перший викладено в такій редакції:
"3-2. Установити, що на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 (далі - в період карантину)";
доповнено абзацом четвертим такого змісту:
"для осіб, які втратили роботу в період карантину, не застосовуються вимоги щодо скорочення тривалості виплати допомоги по безробіттю, визначені пунктом 1 частини п`ятої статті 31 цього Закону, при цьому загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю для таких осіб не може перевищувати 270 календарних днів".
Позивач набула статус безробітного 01.04.2020 р., тобто в період карантину, проте, установлена пунктом 3-2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" норма щодо загальної тривалості виплати допомоги по безробіттю, яка не може перевищувати 270 календарних днів, не підлягає застосуванню до позивача з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі № 1 - 16/2001 зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно- правовим актом.
Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (п. 4 рішення).
В даному випадку п. 3-2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" доповнено абзацом четвертим згідно із Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який набрав чинності 18.04.2020 р.
Виходячи із судової практики не обов`язково скасовувати наказ про припинення виплат по безробіттю, а достатньо скасувати запис у трудовій книжці та зобов`язати вчинити певні дії.
21.04.2022 року Дніпровським міським центром зайнятості до суду подано заперечення щодо відповіді на відзив відносно позовної заяви, в якому відповідач заперечив щодо позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що листами від 06.01.2021 року № 72 та від 25.03.2021 року № 1262 відповідачем було повідомлено позивача, що одним з критеріїв застосування норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1533-ІІІ від 02.03.2000 року в частині надання громадянам передпенсійного віку державних гарантій соціального захисту від безробіття є визначення пенсійного віку або віку набуття права особи па пенсію. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058- IV вік набуття нрава особи на пенсію залежить від наявності страхового стажу, який згідно зі ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У пункті 2 розділу І Порядку № 624 зазначено, що термін «передпенсійний вік» уживається як «вік особи за два роки до дати, з якої особа буде мати право на пенсію на умовах, визначених статтею 26 Закону № 1058». У пункті 2 розділу II Порядку 624 чітко прописано, що «вік набуття права на пенсію визначається на дату звернення особи залежно від наявного страхового стражу». Підтвердження такого стажу та віку виходу на пенсію для осіб означеної категорії здійснюється в порядку обміну інформацією між Державною службою зайнятості та ПФУ. До того ж, позивач і сама підтверджує той факт, що підстава для звернення до Дніпропетровського окружного адміністративного суду у 2021 року із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області стала саме недостатність страхового стажу для призначення пенсії за віком. Також Дніпровським міським центром зайнятості у зв`язку з неодноразовими зверненнями позивача були так само направлені запити до ГУ Пенсійного фонду у Дніпропетровській області. Згідно відповіді ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 07.04.2021 року були розглянуті документи позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відділом перерахунків пенсії № 1 обчислено стаж. Згідно наданої заяви про призначення пенсії від 29.03.2021 року відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який складає 26 років 9 місяців 6 днів та зарахований по 26.12.2020 року. Вік виходу на пенсію за віком, визначений частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в 63 роки. Дніпровський міський центр зайнятості діяв відповідно до чинного законодавства та приймав рішення згідно наданих позивачем документів. Жодних неправомірних дій, на які посилається позивач, з боку відповідача не були вчинені.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2022 року, зазначена вище справа була розподілена та 14.02.2022 року передана судді Пруднику С.В.
В період з 02.02.2022 року по 11.02.2022 року суддя ОСОБА_2 перебував на лікарняному.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2022 року прийнято до свого провадження дану позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , перебувала на обліку як безробітна у відділі надання соціальних послуг Дніпровського міського центру зайнятості з 01.04.2020 року. Допомога по безробіттю їй була призначена з 01.04.2020 року по 26.03.2021 року відповідно до п.п.2,4 ст. 22 та п. 3 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року № 1533-ІІІ. Як застрахованій особі без урахування страхового стажу на 360 календарних днів у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Постановою правління фонду від 08.04.2020 року № 217 «Про мінімальний розмір допомоги по безробіттю для осіб, зазначених у частині другій статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», встановлений у розмірі 1000 гривень на період дії карантину.
На момент звернення до Дніпровського МЦЗ у квітні 2020 року останньою зайнятістю позивача була робота економістом у ТОВ «Науково-виробниче підприємство «ЛВС» у період з 01.06.2016 по 03.01.2017 (запис у трудовій книжці №22, серія № НОМЕР_1 ).
Оскільки трудові відносини із роботодавцем було припинено за згодою сторін Кодексу законів про працю України, виплату допомоги по безробіттю було скорочено з 27.12.2020 на 90 календарних днів у відповідності із вимогами пункту 1 частини 5 статті 31 Закону №1533. Тож, виплату по безробіттю позивачу було припинено з 27.12.2020 року, про що міститься відповідна відмітка у трудовій книжці, серія № НОМЕР_1 .
У подальшому реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної Дніпровським міським центром зайнятості припинено з 27.03.2021 року у зв`язку із невідвідуванням позивача без поважних причин установи ДСЗ протягом 30 робочих днів на підставі пункту 7 частини 45 Закону №5067, у відповідності із вимогами частини 2 пункту 20 Порядку №792.
28.12.2020 року та 22.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася з заявами до Дніпропетровського міського центру зайнятості про роз`яснення на якій підставі її було припинені виплати допомоги по безробіттю.
Листами від 06.01.2021 року № 72 та від 25.03.2021 року № 1262 відповідачем було повідомлено позивача, що одним з критеріїв застосування норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1533-ІІІ від 02.03.2000 року в частині надання громадянам передпенсійного віку державних гарантій соціального захисту від безробіття є визначення пенсійного віку або віку набуття права особи па пенсію. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV вік набуття права особи на пенсію залежить від наявності страхового стажу, який згідно зі ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У зв`язку із чим, 04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Дніпропетровський обласний центр зайнятості про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 навчання на підготовчому відділенні з денною формою навчання у Дніпропетровському металургійному інституті в період з 01.12.1983 по 31.08.1984 роки.
Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням періоду зарахованого даним судовим рішенням та правової позиції, викладеної у рішенні суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
З тексту згаданого рішення суду від 12.10.2021 року у справі №160/8955/21 убачається, що судом запропоновано позивачу у разі не погодження з діями Шевченківського центру зайнятості стосовно неправомірного зняття останньої з обліку та припинення отримання допомоги по безробіттю звернутись до суду про оскарження дій Шевченківського центру зайнятості.
Листом від 17.12.2021 року №12/11-4485 Дніпропетровський обласний центр зайнятості повідомив на заяву ОСОБА_1 про те, що за інформацією, отриманою від фахівців Дніпровського МЦЗ, 22.04.2021 року було отримано відомості щодо наявного у ОСОБА_1 страхового стажу, який дозволяє набути право на отримання пенсії за віком у 63 роки. Саме тому тривалість виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 було встановлено на термін до 360 календарних днів впродовж двох років з дня призначення (тобто як у загальному випадку). Виплату допомоги по безробіттю розпочато з 01.04.2020 року. На момент звернення до Дніпровського МЦЗ у квітні 2020 року останньою зайнятістю позивача була робота економістом у ТОВ «Науково-виробниче підприємство «ЛВС» у період з 01.06.2016 по 03.01.2017. Оскільки трудові відносини із роботодавцем було припинено за згодою сторін Кодексу законів про працю України, виплату допомоги по безробіттю було скорочено з 27.12.2020 на 90 календарних днів у відповідності із вимогами пункту 1 частини 5 статті 31 Закону №1533. У подальшому реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної Дніпровським міським центром зайнятості припинено з 27.03.2021 року у зв`язку із невідвідуванням позивача без поважних причин установи ДСЗ протягом 30 робочих днів на підставі пункту 7 частини 45 Закону №5067, у відповідності із вимогами частини 2 пункту 20 Порядку №792.
Як зазначила позивач у відповіді на відзив на позовну заяву, 17.01.2022 року остання повторно звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплат по безробіттю та до заяви було додано рішення суду від 12.10.2021 року у справі №160/8955/21.
Листом від 24.01.2022 року №204 на звернення ОСОБА_1 від 17.01.2022 року (вх. № 99 від 17.01.2022 року) Дніпровський міський центр зайнятості повідомив про те, що відповідно до листа Пенсійного фонду України орієнтовний стаж позивача складає 26 років 7 місяців 25 днів, який врахований по 07.12.2020 рік (з періодом перебування на обліку протягом 2020-2021 рр.). Згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу. Станом на 01.01.2021 року необхідний стаж для виходу на пенсію за віком складає 28 років. Впродовж отримання допомоги по безробіттю набрав чинності Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової виплати для організації безробітними підприємницької діяльності затверджений Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020 року №624. У пункті 2 розділу І Порядку №624 зазначено, термін «передпенсійний вік» уживається як «вік особи за два роки до дати, з якої особа буде мати право на пенсію на умовах, визначених статтею 26 Закону №1058». у пункті 2 розділу ІІ порядку №624 чітко прописано, що «вік набуття права на пенсію визначається на дату звернення особи залежно від наявного страхового стажу». Підтвердження такого стажу та віку виходу на пенсію для осіб означеної категорії здійснюється в порядку обміну інформацією між Державною службою зайнятості та ПФУ. Оскільки станом на дату відповіді Дніпровський міський центр зайнятості не володіє інформацією, що страховий стаж ОСОБА_1 набутий саме до 01.04.2020 року (тобто до дня реєстрації як безробітної) давав право на призначення пенсії за віком у 60 років, правові підстави для збільшення терміну призначення та виплати допомоги по безробіттю відсутні. Допомогу по безробіттю ОСОБА_1 було призначено, нараховано та виплачено у відповідності із нормами діючого законодавства.
Не погоджуючись із записом у трудовій книжці щодо припинення виплати по безробіттю, позивач звернулася до суду із даною позовною заявою.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття, визначено Законом України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року № 5067-VI (далі по тексту - України Закон № 5067-VI в редакції чинній станом на момент призначення позивачу виплати допомоги по безробіттю).
Положеннями статті 1 частини 1 Закону України № 5067-VI визначено, що безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування;
- безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи; зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи;
- вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа;
- працевлаштування - комплекс правових, економічних та організаційних заходів, спрямованих на забезпечення реалізації права особи на працю.
Згідно із статтею 5 Закону України № 5067-VI, держава гарантує у сфері зайнятості: вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії; одержання заробітної плати (винагороди) відповідно до законодавства; професійну орієнтацію з метою самовизначення та реалізації здатності особи до праці; професійне навчання відповідно до здібностей та з урахуванням потреб ринку праці; підтвердження результатів неформального професійного навчання осіб за робітничими професіями; безоплатне сприяння у працевлаштуванні, обранні підходящої роботи та одержанні інформації про ситуацію на ринку праці та перспективи його розвитку; соціальний захист у разі настання безробіття; захист від дискримінації у сфері зайнятості, необґрунтованої відмови у найманні на роботу і незаконного звільнення; додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.
У відповідності до приписів статті 43 Закону України № 5067-VI, статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного надається зазначеним у частині 1 цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 року № 1533-ІІІ (далі - Закон України № 1533-ІІІ в редакції чинній станом на момент призначення позивачці виплати допомоги по безробіттю).
Приписами статті 6 частини 1 Закону України № 1533-ІІІ передбачено, що право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.
Згідно із статтею 22 частинами 1, 4 Закону України № 1533-ІІІ, право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" - 180 календарних днів.
Для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів.
Відповідно до статті 23 частини 1 Закону України № 1533-ІІІ, застрахованим особам, зазначеним у статі 22 частині 1 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків. Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.
За приписами статті 31 частини 5 пункту 1 Закону України № 1533-ІІІ, тривалість виплати допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації скорочується на строк до 90 календарних днів у разі звільнення з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин або за угодою сторін (на 90 календарних днів).
Тож, як вже було зазначено вище, на момент звернення до Дніпровського МЦЗ у квітні 2020 року останньою зайнятістю позивача була робота економістом у ТОВ «Науково-виробниче підприємство «ЛВС» у період з 01.06.2016 по 03.01.2017 (запис у трудовій книжці №22, серія № НОМЕР_1 ).
Оскільки трудові відносини із роботодавцем було припинено за згодою сторін Кодексу законів про працю України, виплату допомоги по безробіттю було скорочено з 27.12.2020 на 90 календарних днів у відповідності із вимогами пункту 1 частини 5 статті 31 Закону №1533. Отже, виплату по безробіттю позивачу було припинено з 27.12.2020 року, про що міститься відповідна відмітка у трудовій книжці (серія № НОМЕР_1 ), запис №23, підстава наказ №НТ201228 від 28.12.2020 року.
У подальшому реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної Дніпровським міським центром зайнятості припинено з 27.03.2021 року у зв`язку із невідвідуванням позивача без поважних причин установи ДСЗ протягом 30 робочих днів на підставі пункту 7 частини 45 Закону №5067, у відповідності із вимогами частини 2 пункту 20 Порядку №792.
Позивач в своєму позові просить суд скасувати запис в трудовій книжці від 26.12.2020 року та поновити їй виплати по безробіттю з 27.12.2020 року до набуття загального стажу 28 років.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993р. затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.
Відповідно до п.1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, відомості якої підлягають врахуванню при визначенні стажу роботи особи.
Тож, у трудовій книжці безробітного працівники державної служби зайнятості роблять запис про час початку, припинення, відкладення та закінчення виплати допомоги з безробіття та матеріальної допомоги з безробіття відповідно до пп. «е» п.2.18 Інструкції про порядок ведення трудових книжок.
Усі записи про початок, припинення, відкладення та закінчення виплати допомоги з безробіття і матеріальної допомоги з безробіття вносяться працівником державної служби зайнятості після видання відповідного наказу.
В свою чергу, п. 2.6. Інструкції про порядок ведення трудових книжок передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Суд зазначає, що позовна заява позивача не містить жодних вимог щодо скасування відповідного наказу про припинення виплат допомоги по безробіттю на підставі якого був зроблений запис у трудовій книжці. Тому ці вимоги позивача є безпідставними.
Відтак, на думку суду вимога позивача про зобов`язання відповідача скасувати запис в трудовій книжці від 26.12.2020 року та поновлення останній виплати по безробіттю з 27 грудня 2020 року до набуття загального стажу 28 років, задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові відносини, визначено, що виправлення записів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить тільки перевірка законності наказу.
Доводи відповідача відносно того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду із відповідною позовною заявою через обізнаність наказу про припинення по безробіттю ще у 2020 році судом відхиляються, оскільки позивачем наказ №НТ201228 від 28.12.2020 року взагалі не отримувався.
Згідно із ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Разом з тим, позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного позивачем.
Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровського міського центру зайнятості про зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник