Справа № 241/1772/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа №241/1772/16-а

адміністративне провадження № К/9901/58877/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Спеціалізоване управління №112 «Стальконструкція» на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року (головуючий суддя Гайдар А.В., судді - Сухарьок М.Г., Шишов О.О.) у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Спеціалізоване управління № 112 «Стальконструкція» до Мелекінської сільської ради про скасування рішень,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Спеціалізоване управління № 112 «Стальконструкція» (далі - ПАТ «Спеціалізоване управління №112 «Стальконструкція») звернулося до суду з позовом до Мелекінської сільської ради, в якому просило скасувати рішення Мелекінської сільської ради від 30 січня 2015 року № 6/36-2183 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2015 рік» та від 29 січня 2016 року №7/4-104 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2016 рік».

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 12 квітня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким адміністративний позов задоволено частково. Скасовано рішення Мелекінської сільської ради від 30 січня 2015 року № 6/36-2183 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Мелекінської сільської ради на 2015 рік». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Мелекінської сільської ради на користь ПАТ «Спеціалізоване управління № 112 «Стальконструкція» судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2010,50 грн.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням апеляційної інстанції, ПАТ «Спеціалізоване управління №112 «Стальконструкція» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду апеляційної інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зокрема, позивач вказує, що одним з принципів оподаткування є стабільність, визначений підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Даний принцип полягає в тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситись пізніше, як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, у якому будуть діяти нові правила та ставки.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з метою приведення у відповідності до чинного законодавства місцевих податків та зборів, керуючись Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року № 2755-VІІ, Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», Законом України від 27 березня 2014 року №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», підпунктом 24 пункту 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Мелекінською сільською радою 30 січня 2015 року прийнято рішення № 6/36-2183 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Мелекінської сільської ради на 2015 рік». Згідно пункту 3, рішення набрало чинності з моменту прийняття.

Вказаним рішенням встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради та затверджено положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради, зокрема: пунктом 1 якого встановлено, що платниками цього податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості; пунктом 2 визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Розділом 4 «Ставка податку» зазначеного Положення встановлено, що ставки податку встановлюються за 1 кв.м. бази оподаткування: для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних, юридичних осіб - 2 відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних, юридичних осіб - 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Також, 29 січня 2016 року Мелекінською сільською радою прийнято рішення №7/4-104 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Мелекінської сільської ради на 2016 рік», яким затверджено положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Мелекінської сільської ради.

Зазначеним рішенням встановлені ставки нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради. Згідно пункту 4 рішення набрало чинності з моменту прийняття.

Розділом 4 «Ставка податку» вказаного Положення встановлено, що ставки податку встановлюються за 1 кв.м. бази оподаткування: для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних, юридичних осіб - 0,5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року; для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних, юридичних осіб - 0,5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Вважаючи рішення Мелекінської сільської ради від 30 січня 2015 року № 6/36-2183 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2015 рік» та від 29 січня 2016 року №7/4-104 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2016 рік» неправомірними, позивач звернувся до суду з даним позовом про їх скасування.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що оскільки у 2015 та 2016 роках законодавчі підстави для застосування Мелекінською сільською радою положень Законом України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» при прийнятті 30 січня 2015 року та 29 січня 2016 року таких регуляторних актів, як рішення «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2015 рік» та «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2016 рік» були відсутні, то і підстави для задоволення позову про скасування вказаних рішень відсутні.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог виходив з того, що рішення Мелекінської сільської ради від 30 січня 2015 року № 6/36-2183 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2015 рік» підлягає скасуванню, оскільки відповідачем порушено, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України) строки, для прийняття та опублікування органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування рішення від 29 січня 2016 року №7/4-104 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, на території Мелекінської сільської ради на 2016 рік» суд виходив з того, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на майно, відмінне від земельної ділянки, відповідає приписам законодавства, оскільки пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» передбачено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент звернення до суду з касаційною скаргою; далі - КАС України), суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як вже було зазначено у цій постанові ПАТ «Спеціалізоване управління №112 «Стальконструкція» оскаржує постанову суду апеляційної інстанції лише в частині відмови у задоволенні позову, а тому у відповідності до частини першої статті 341 КАС України, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду переглядає постанову суду апеляційної інстанції лише в межах касаційної скарги.

За приписами статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пункту 10.2 статті 10 ПК України, місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIIІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи»), згідно з яким, зокрема, статтю 266 Податкового кодексу України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 вказаного Кодексу (в редакції чинній на 1 січня 2015 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк до якого органам місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, оскаржуване рішення від 29 січня 2016 року №7/4-104 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Мелекінської сільської ради на 2016 рік», Мелекінською сільською радою прийнято поза межами цього строку.

Водночас, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», передбачено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно із пунктом 7 «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», який набув чинності з 01 січня 2016 року, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України, зокрема, і податку на майно.

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлено обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо правомірності оскаржуваного рішення, оскільки воно прийнято Мелекінською сільською радою згідно із пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», норми якого є спеціальними по відношенню до норм Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIIІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII за темпоральною ознакою, і підлягають застосування.

Згідно із загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Проте, норма підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 803/1307/17, від 15 травня 2019 року у справі №825/1496/17, від 20 травня 2021 року у справі № 817/1245/17, а також у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2022 року у справі №816/687/16.

Крім того, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу).

Як зазначив Європейський суд з прав людини в пункті 31 рішення у справі «Серков проти України» від 07.07.2011 (заява №39766/05) (рішення Європейського суду з прав людини щодо застосування Конвенції відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують як джерело права), перша й найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути законним. Наголосивши, що верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції, Європейський суд з прав людини вказав, що питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності та не було свавільним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (заява №31107/96, пункт 58, ECHR 1999-ІІ).

Європейський суд з прав людини щодо застосування принципу стабільності до податкових правовідносин визнає відсутність порушення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції в ситуації ретроактивного застосування податкових нововведень, які заявниками розглядалися як такі, що не могли бути ними передбачені.

Так, у справі «Di Belmonte v. Italy» (заява №72638/01, 2010 рік) Суд не знайшов порушення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, коли законодавець застосовував нові податкові норми до попередніх податкових відносин. Суд прямо вказав, що стаття 1 не забороняє ретроактивного застосування законодавства (параграфи 36, 42). Однак, і в цій справі Суд вирішував питання щодо порушення прав заявника в контексті, чи не було свавільного втручання у право.

Таким чином, враховуючи все вище зазначене колегія суддів касаційної інстанції вважає, що постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Спеціалізоване управління №112 «Стальконструкція» залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

І.Л.Желтобрюх