Справа № 160/13311/20
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 160/13311/20

адміністративне провадження № К/9901/28846/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Калашнікової О.В., Мартинюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року (головуючий суддя - Дурасова Ю.В., судді: Божко Л.А., Лукманова О.М.)

у справі №160/13311/20

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати суддівську винагороду за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виплатити недоотриману частину із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що суддівську винагороду за спірний період йому нараховано та виплачено на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а не відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і відповідно порушення його прав та гарантій.

3. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року позов задоволено.

4. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

5. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

6. Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

7. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 640/2006 від 25 липня 2006 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області строком на п`ять років.

8. Указом Президента України «Про призначення суддів» № 295/2017 від 28 вересня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

9. Згідно наказу голови Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області № 421-к від 15 листопада 2019 року «Про стаж роботи, який дає право на одержання щомісячної доплати за вислугу років суддям» позивачу встановлено з 01 січня 2020 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60%.

10. За період з 01 січня до 18 квітня 2020 року позивачу була нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2020 року, доплати за вислугу років в розмірі 60% від посадового окладу судді.

11. За період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі, згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

12. Згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 04 листопада 2020 року Б-с-1717 суддівська винагорода позивача за період з 01 квітня по 30 вересня 2020 року склала:

- у квітні 2020 року: посадовий оклад - 39 637,71 грн., відпустка - 57 654,86 грн., доплата за вислугу років - 23 782,63 грн., допомога на оздоровлення - 75 672 грн., обмеження - (0,00 грн.);

- у травні 2020 року: посадовий оклад - 75 672 грн., доплата за вислугу років - 45 403,20 грн., обмеження - (-73 843,20 грн.);

- у червні 2020 року: посадовий оклад - 34 052,40 грн., відпустка - 66 591,36 грн., доплата за вислугу років - 20 431,44 грн., відпустка наступного місяця - 31 584,83 грн., обмеження - (-33 230,34 грн.);

- у липні 2020 року: посадовий оклад - 59 221,57 грн., доплата за вислугу років - 35 532,94 грн., відпустка наступного місяця - (-5 264,14 грн.), обмеження - (-57 791,90 грн.);

- у серпні 2020 року: посадовий оклад - 68 104,80 грн., відпустка - 6 053,76 грн., доплата за вислугу років - 40 862,88 грн., відпустка наступного місяця - 49 530,76 грн., обмеження - (-66 460,68 грн.).

13. Не погоджуючись з діями відповідача по нарахуванню та виплаті суддівської винагороди у обмеженому розмірі, позивач звернувся до суду з позовом.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

14. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому, застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

15. Положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року № 10-/2020.

16. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що на час спірних правовідносин (квітень-серпень 2020 року) норми Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, не були визнані неконституційними, отже підлягали застосуванню, що і було вчинено відповідачем. Незастосування вказаних норм потягнуло б відповідальність, встановлену законом, та, зокрема, неможливість виплати Державною казначейською службою суддівської винагороди у більшому розмірі, ніж передбачено в той період Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

17. Апеляційний суд в діях відповідача не встановив порушення норм закону, оскільки діяв у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», в редакції Закону від 13 квітня 2020 року № 553-IX. Натомість, колізія, що утворилася між нормами статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не давала підстав для покладення відповідальності за це безпосередньо на відповідача, а залучити іншого відповідача у суду апеляційної інстанції можливості відсутні.

18. Відповідачем з 18 квітня 2020 року як розпорядником бюджетних коштів були правомірно нараховані та виплачені позивачу суми суддівської винагороди з обмеженням, встановленим нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Поза межами норм цього закону відповідач не міг діяти, тому відсутня його вина щодо нарахування у спірний період суддівської винагороди з обмеженням.

19. При цьому апеляційний суд зазначав, що наявність або відсутність у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області відповідного фінансування на виплату суддівської винагороди не впливала на можливість її виплати у періоді з 18 квітня по 28 серпня 2020 року у встановленому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмірі, оскільки Законом України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були передбачені відповідні обмеження; виплата без обмежень вважається порушенням бюджетного законодавства, яке тягне за собою відповідальність.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

20. У обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає про те, що положення Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» протирічать статті 130 Конституції України та змінюють розмір суддівської винагороди поза Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

21. Також позивач вважає що при очевидній невідповідності цього Закону Конституції України суд ніяк не пов`язаний з майбутнім чи минулим висновком Конституційного Суду України.

22. У обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на лист Державної судової адміністрації України від 11 червня 2021 року № 10-11802/21, відповідно до якого кошторисні призначення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області за КЕКВ 2111 «заробітна плата» у 2020 році склали 497 372,5 грн, зміни до кошторису стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «заробітна плата» ДСА України у 2020 році не вносилися.

23. Також звертає увагу що апеляційний суд у оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, відповідно до якого підстави для стягнення заборгованості є, для чого необхідно установити належного відповідача.

24. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити оскаржуване судове рішення без змін. У обґрунтування відзиву зазначав про існування дефіциту видатків на оплату праці у 2020 році, а тому не можна прийти до висновку що кошти у 100% були виділені державою для оплати суддівської винагороди, а додаткові кошти на оплату суддівської винагороди суддям у спірному періоді не виділялися.

25. Звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20 відсутній правовий висновок щодо застосування норми права.

26. З 18 квітня 2020 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у редакції Закону № 553-ІХ.

27. Враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, починаючи з 28 серпня 2020 року виплата суддівської винагороди позивачу здійснюється у повному обсязі відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». У період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року положення частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними та на підставі них здійснювалося нарахування та виплата суддівської винагороди.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.

29. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

30. Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області по обмеженню розміру суддівської винагороди у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року.

31. Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

32. Згідно з преамбулою Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

33. Відповідно до частин першої - другої статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

34. За змістом частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

35. Частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII обумовлено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

36. Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє у редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України») базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

37. 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-IX), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) доповнено, зокрема статтею 29 наступного змісту: «установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша). Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга). Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

38. 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України Рішенням № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-IX. Вказані положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

39. 03 березня 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову в справі № 340/1916/20 за схожих фактичних обставин справи і правового регулювання спірних відносин. Так, спір у справі № 340/1916/20 виник у зв`язку із обмеженням виплати суддівської винагороди у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 553-ІХ), що зумовило звернення до суду з позовом про нарахування недоотриманих коштів (суддівської винагороди). Відмінним є предмет спору і суб`єктний склад спірних правовідносин, але, пам`ятаючи про підстави їх виникнення та власне суть порушеного права, за захистом якого подавався позов (у справі № 340/1916/20), у зіставленні з підходом і мотивами суду касаційної інстанції, на яких базується згадана постанова, можна констатувати, що на застосовність правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 березня 2020 року у справі № 340/1916/20, до цієї справи зазначені відмінності не впливають.

40. Варто наголосити, що у розрізі встановлених обставин справи № 340/1916/20 Верховний Суд у постанові від 03 березня 2020 року висловив правову позицію з приводу застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII при виплаті суддівської винагороди (у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року), усуваючи таким чином правову колізію, яка виникла у зв`язку із набранням чинності положень Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-ІХ було доповнено статтею 29. Тобто у вказаній справі Верховний Суд головним чином загострив увагу на тому, який нормативно-правовий акт підлягає застосуванню при визначенні розміру суддівської винагороди. Власне, це й було тим основним питанням, якого стосувався правовий висновок Верховного Суду.

41. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України (пункт 54 постанови). Зміни до цього Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який мовиться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року) не вносилися, тож законних підстав для обмеження її виплати (10 прожитковими мінімумами) не було (пункт 55 постанови).

42. Щодо Закону № 553-ІХ (яким внесено зміни до Закону № 294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), то у розрізі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII (пункт 56 постанови). <…> Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону №294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Ще раз підкреслюємо, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх) (пункт 58 постанови).

43. За наведеного правового регулювання та обставин справи, а також з огляду на висловлену правову позицію Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року, колегія суддів констатує, що обмеження розміру суддівської винагороди у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ щодо обмеження виплати суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати протягом спірного періоду було неправомірним.

44. У справі, що розглядається, суд першої інстанції правильно застосував норми статті 135 Закону № 1402-VIII, констатуючи, що цей закон є спеціальним для спірних правовідносин і неправомірним було обмеження виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року із застуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно з частиною третьою статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ.

45. За таких обставин та правового врегулювання Верховний Суд уважає правильними висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

46. У свою чергу, висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до помилкового скасування рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року в означеній частині.

47. Водночас суд першої інстанції, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати суддівську винагороду, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, та виплатити недоотриману частину, не надав належної уваги тій обставині, що функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів, здійснює Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України; частина третя статті 148 Закону № 1402-VIII).

48. Отже, для правильного вирішення цієї справи суд першої інстанції мав з`ясувати також правовий (звідси і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачеві), передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), адже відповідач - як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).

49. Зважаючи на те, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких, зокрема щодо суддів місцевих і апеляційних судів, є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

50. Крім того необхідно зазначити про те, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень судів - КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.

51. Таким чином, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплату ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року є передчасними, що, відповідно до вимог частини другої статті 353 КАС України, є підставою для скасування судового рішення у цій частині і направлення справи на новий розгляд.

52. Втім, попри зазначене, Верховний Суд не намагається заперечити, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області є належним відповідачем за цим позовом. Зазначення цього органу як відповідача у цій справі видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

53. Водночас, ураховуючи правові висновки Верховного Суду, правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також була ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду.

54. Аналогічний правовий підхід застосований Верховним Судом при розгляді справ цієї категорії у постановах від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020, від 22 липня 2021 року у справі № 200/7840/20-а, від 28 липня 2021 року у справі №340/1901/20, від 11 серпня 2021 року у справі № 560/4152/20, від 09 вересня 2021 року у справі № 120/5243/20-а, від 07 жовтня 2021 року у справі № 260/3641/20, від 12 жовтня 2021 року в справі №160/12154/20, від 20 жовтня 2021 року в справі №580/4201/20, від 22 жовтня 2021 року в справі №200/6491/20-а, від 25 листопада 2021 року в справах №200/8757/20-а та №560/2861/20, від 08 лютого 2022 року в справі № 160/13316/20 та інших.

55. Між тим, суб`єктний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначив позивач.

56. Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції може самостійно залучити співвідповідача (частина третя статті 48 КАС України) чи залучити другого відповідача (частина четверта статті 48 КАС України), якщо для цього є підстави. Проте в такій площині суд першої інстанції спірних правовідносин не розглядав.

57. Колегія суддів також ураховує, що нормами КАС України апеляційний суд не наділений повноваженнями вчиняти процесуальні дії щодо залучення співвідповідача (заміни неналежно відповідача) або скасовувати рішення суду та направляти справу для продовження розгляду судом першої інстанції.

58. В той же час, суд касаційної інстанції у силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

59. Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

60. Таким чином касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року скасуванню, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року в частині з направленням справи на новий судовий розгляд в цій частині.

61. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 350, 356 КАС України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 160/13311/20 скасувати.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року скасувати у частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виплати недоотриманої частини із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі № 160/13311/20 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

О.В. Калашнікова

Н.М. Мартинюк