Справа № 400/190/21
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/190/21
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 17.09.2020 року №119716-54, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 17.09.2020 року №119716-54 про сплату податкового боргу зі сплати земельного податку з фізичних осіб.

В обґрунтування своїх вимог позич зазначив, що належна йому земельна ділянка перебуває в оренді ПСП ім. Суворова, яке є платником єдиного податку четвертої групи. Враховуючи викладене, позивач вважає, що має пільгу на сплату земельного податку з фізичних осіб. ПСП ім. Суворова, як орендарем, за період оренди належної йому земельної ділянки сплачені всі необхідні податкові зобов`язання, що підтверджується отриманими позивачем від ПСП ім. Суворова податковими деклараціями за період 2015 2020 роки. Податкова вимога відповідача про сплату з позивача такого земельного податку, на думку позивача, призведе до подвійного стягнення земельного податку, який вже сплачений орендарем (ПСП ім. Суворова).

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому в задоволенні позову просив відмовити. Заперечуючи проти вимог позивача, ГУ ДПС зазначило, що ОСОБА_1 вчасно не сплатив узгоджену суму податкового зобов`язання та згідно із розрахунком податкової заборгованості зі сплати податків і зборів має податковий борг у сумі 3154,09 гри. з земельного податку.

Відповідно до положень ПК України позивачем здійснено ряд заходів, спрямованих на стягнення податкового боргу. Враховуючи наявність у платника податків податкового боргу, керуючись нормами ст.59 ПК України, контролюючим органом сформовано та направлено позивачу податкову вимогу від 17.09.2020 року №119716-54.

У відповіді на відзив позивач свої вимоги підтримав, позов просив задовільнити у повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській задоволено. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Миколаївській області від 17.09.2020 року №119716-54 про сплату податкового боргу зі сплати земельного податку з фізичних осіб. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно Державного акту на право приватної власності серія ІП-МК №011345, виданого 22.02.2002 року Прибузькою сільською радою Доманівського району Миколаївської області, позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 3,74 га, яка розташована на території Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка складається з ділянки 1 площею 3,28 га та ділянки 2 площею 0,46 га.

Земельній ділянці 1 площею 3,279 га присвоєно кадастровий номер :08:000:0493.

29.08.2014 року між позивачем та ПСП ім. Суворова був укладений договір оренди землі, об`єктом якого є земельна ділянка площею 3.279 га, кадастровий номер :08:000:0493, яка розташована на території Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Даний договір був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 11.12.2014 року.

Строк дії договору визначено сторонами 5 років (п.8 Договору). Відповідно до вимог п.43 договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Виходячи із умов договору строк, на який була передана в користування земельна ділянка, спливав 11.12.2019 року.

В подальшому, 12.11.2019 року між сторонами була укладена додаткова угода до договору оренди, який діє до теперішнього часу. Вказана додаткова угода зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

17.09.2020 року ГУ ДПС виставлено позивачу податкову вимогу №119716-54 про сплату податкового боргу з земельного податку з фізичних осіб на суму 3154,09 грн.

Не погоджуючись з вимогою контролюючого органу, позивач оскаржив її в судовому порядку.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

За приписами пунктів 36.1, 36.2, 36.4 ст. 36 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Відповідно до пунктів 37.1 та 37.2 ст. 37 ПК України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Пункти 38.1 та 38.2 ст. 38 ПК України встановлює, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Згідно з вимогами пп.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України, земельний податок обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

За приписами ст.269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з вимогами пп.270.1.1 п.270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до вимог п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Як вбачається зі змісту ст.13 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року №161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Отже, об`єктом плати за землю є земельна ділянка, надана в користування з метою провадження господарської діяльності підприємства, а майнові права на вказану земельну ділянку передаються до складеного капіталу такого підприємства, яке реалізуючи права землекористувача, має обов`язок внесення плати за землю. Саме з таких підприємств плата за землю справляється щорічно у вигляді земельного податку або орендної плати.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 3,279 га з 11.12.2014 року передана позивачем в оренду ПСП ім. Суворова, яке є платником єдиного податку четвертої групи, та знаходиться в оренді до теперішнього часу.

У відповідності до вимог п.281.3 ст.281 ПК України, від сплати податку звільняються на період дії єдиного податку четвертої групи власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі за умови передачі земельних ділянок та земельних часток (паїв) в оренду платнику єдиного податку четвертої групи.

ПСП ім. Суворова, як орендарем, за період оренди земельної ділянки сплачені всі необхідні податкові зобов`язання, що підтверджується отриманими позивачем від ПСП ім. Суворова податковими деклараціями за період 2015 2020 років.

Згідно пп.17.1.4 п.17.1 ст.17 ПК України, платник податків має право користуватися податковими пільгами за наявності підстав у порядку, встановленому цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи передачу земельної ділянки в оренду платнику єдиного податку четвертої групи, який належним чином виконує свої податкові зобов`язання зі сплати земельного податку, позивач має прави на пільгу зі сплати земельного податку.

Крім того, колегія суддів наголошує, що сплата позивачем визначеного контролюючим органом податкового зобов`язання спірним рішенням за земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0493, площею 3,279 га матиме своїм наслідком подвійне оподаткування.

Також колегія суддів вважає необхідне вказати, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, реєстрація будь-якого речового права лише підтверджує (засвідчує) право використання певним майном, а не надає правомочності щодо його використання як такого. Внесення права користування до реєстру речових прав носить суто формальний характер та не є визначальним за даних правовідносин. При цьому, учасниками у справі не оспорюється фактичне (безпосереднє) використання земельної ділянки саме ПСП ім. Суворова, так само не заперечується і факт сплати ПСП ім. Суворова податку за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :08:000:0493, площею 3,279 га.

Окрім того, Податковий Кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Виникнення орендних відносин відповідно до вимог земельного законодавства не є єдиною та обов`язковою умовою для визнання сільськогосподарських угідь такими, що знаходяться в користуванні платника, оскільки оренда є лише одним із видів права користування землею. Податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов`язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

Обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 року у справі №815/5979/17; від 06.02.2019 року у справі №824/230/17-а; від 24.09.2019 року у справі №806/7171/13-а; від 28.04.2020 року у справі №814/536/15.

Отже, враховуючи вказані норми та обставини справа, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорювана податкова вимога від 17.09.2020 року №119716-54 є протиправною, оскільки податкове зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб сплачено землекористувачем ПСП ім. Суворова, а сплата такого податкового зобов`язання позивачем призведе до подвійного оподаткування.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.