Справа № 440/11921/21
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/11921/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Канигіної Т.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25.08.2021 та відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати страховий стаж за період роботи в районах Крайньої Півночі з 30.09.1985 по 29.10.1985, з 30.10.1988 по 07.06.1990, з 22.05.1991 по 29.07.1992, зарахувавши один рік роботи, як за 1 рік 6 місяців;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок пенсії позивача призначеної по втраті годувальника ОСОБА_2 та виплати її починаючи з 01.07.2021, з урахуванням страхового стажу за період роботи в районах Крайньої Півночі з 30.09.1985 по 29.10.1985, з 30.10.1988 по 07.06.1990, з 22.05.1991 по 29.07.1992, зарахувавши один рік роботи, як за 1 рік 6 місяців, відповідно до постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 23.05.2012;

- стягнути з Державної казначейської служби України у Полтавській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що при призначенні її покійному чоловіку пенсії, відповідач протиправно не зарахував в пільговому обчисленні до його страхового стажу періоду його роботи в районах Крайньої Півночі. З огляду на зазначене, позивач вважає, що вказані дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області порушують її право на належне пенсійне забезпечення, а тому вона звернулася з цим позовом до суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №44011921/21; вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.

У наданому відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що право на перерахунок згідно з рішенням суду стосувалося саме померлого, а тому підстави для перерахунку стажу померлого під час розрахунку пенсії по втраті годувальника позивачці відсутні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 залучено до участі у справі №440/11921/21 в якості співвідповідача Державну казначейську службу України у Полтавській області.

16.12.2021 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Полтавській області надано відзив, зі змісту якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі за недоведеністю і безпідставністю. Зазначив, що позивач має довести наявність моральної шкоди відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та виною.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 23.01.2012 перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримувала пенсію по інвалідності.

02.07.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 08.07.2021 №04 позивача переведено на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

16.08.2021 позивач звернулась із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням стажу роботи годувальника в кратності за рішенням суду.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 25.08.2021 №04 відмовлено гр. ОСОБА_1 у перерахунку пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки в рішенні суду відсутнє зобов`язання щодо перерахунку та виплати пенсії заявниці.

Позивач, вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 25.08.2021 №04, звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, що сторонами не заперечується.

Водночас, постановою Гадяцького районного суду від 23.05.2012 у справі №1603/938/2012 адміністративний позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного Фонду України у Гадяцькому районі про визнання дій неправомірними та зобов`язання перерахувати пенсію з врахуванням пільгового стажу задоволено. Визнано дії управління Пенсійного Фонду України у Гадяцькому районі Полтавської області щодо позбавлення ОСОБА_2 права на пільгове обчислення страхового стажу шляхом зарахування одного року роботи в районі Крайньої Півночі за один рік шість місяців, за період з 01.07.1975 по 01.04.1976, з 01.04.1976 по 27.04.1977, з 07.08.1979 по 30.11.1984, з 11.05.1985 по 12.12.1992 протиправними. Зобов`язано управління Пенсійного Фонду України у Гадяцькому районі Полтавської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 та виплатити її починаючи з 22.09.2009 з урахуванням страхового стажу за період роботи в районах Крайньої Півночі з 01.07.1975 по 01.04.1976, з 01.04.1976 по 27.04.1977, з 07.08.1979 по 30.11.1984, з 11.05.1985 по 12.12.1992, зарахувавши один рік роботи, як за 1 рік 6 місяців.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 у справі №1603/2а-938/12 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі Полтавської області залишено без задоволення, постанову Гадяцького районного суду Полтавської області від 23.05.2012 у справі № 1603/2а-938/12 залишено без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, обставини, встановлені судовими рішеннями, не підлягають додатковому доведенню у цій справі.

Так, в ухвалі Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 у справі №1603/2а-938/12 зазначено, зокрема, наступне.

Щодо обґрунтувань апеляційної скарги, щодо відсутності в матеріалах пенсійної справи позивача про укладення ним строкових договорів в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з 01.07.1975 по 01.04.1976, з 01.04.1976 по 27.04.1977, з 07.08.1979 по 30.11.1984, з 11.05.1985 по 12.12.1992 колегія суддів зазначила таке.

Матеріали справи свідчать про те, що для підтвердження своїх доводів позивачем були надані наступні докази, а саме:

- копію трудової книжки з відповідними записами про роботу позивача в районах Крайньої Півночі

- довідками за №5-395, №5-394 №5-396, виданими ВАТ "Архангельськгеолдобича", що містять відомості про роботу позивача в районах Крайньої Півночі з 01.07.1975 по 01.04.1976, з 01.04.1976 по 27.04.1977, з 07.08.1979 по 30.11.1984 з 11.05.1985 по 12.12.1992.

Колегія суддів погодилася з наданою судом першої інстанції оцінкою наведених доказів та задоволенням позову.

Стосовно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначила, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами, а тому при підтвердженні записами про працю в районах Крайньої Півночі в трудовій книжці, не потрібно додаткового підтвердження зазначених відомостей строковим трудовим договором.

Таким чином, колегія суддів підтвердила, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Отже, постановою Гадяцького районного суду від 23.05.2012 у справі №1603/938/2012 та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 у справі №1603/2а-938/12 встановлено факт наявності страхового стажу ОСОБА_2 за період роботи в районах Крайньої Півночі з 01.07.1975 по 01.04.1976, з 01.04.1976 по 27.04.1977, з 07.08.1979 по 30.11.1984, з 11.05.1985 по 12.12.1992, а також зобов`язано зарахувати ці періоди роботи один рік роботи як за 1 рік 6 місяців. наведені обставини не підлягає додатковому доведенню у цій справі.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Водночас відповідач не врахував висновки, викладені у постанові Гадяцького районного суду від 23.05.2012 у справі №1603/938/2012 та ухвалі Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 у справі №1603/2а-938/12.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів".

У справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Надаючи оцінку діям державного органу у спірних правовідносинах, суд не може визнати їх такими, що відповідають принципу "належного урядування", оскільки відповідач, маючи сумніви щодо достовірності відомостей, указаних у наданих позивачем документах, не здійснив усіх заходів для встановлення перевірки змісту і належного оформлення поданих позивачем документів, не врахував в оскаржуваному рішенні висновки суду, наведені у постанові Гадяцького районного суду від 23.05.2012 у справі №1603/938/2012 та ухвалі Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 у справі №1603/2а-938/12.

З огляду на викладене, з метою захисту прав позивача з огляду на положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 25.08.2021 № 04.

Водночас, враховуючи те, що відповідачем не здійснено належного розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії від 16.08.2021, керуючись положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 16.08.2021, з урахуванням висновків суду.

Щодо позовної вимоги стосовно стягнення з ГУ Державної казначейської служби України у Полтавській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, суд зазначає наступне.

За приписами частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 57).

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 21.02.2020 у справах № 363/3520/16-а та №628/3028/16-а.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Підстави розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ), Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області (вул. Шевченка, 1, м. Полтава, 36011, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 25.08.2021 № 04.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 16.08.2021, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.С. Канигіна