Справа № 560/3603/22
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2022-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3603/22
РІШЕННЯ

іменем України

27 квітня 2022 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06 вересня 2021 року № Ф-40108-17,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області в якому просить визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 вересня 2021 року № Ф-40108-17, винесеної Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 20 883,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно даних відповідача у ОСОБА_1 виникла заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у період з 2017 по 2019 роки, а саме: за 2017 рік в сумі 8 448,00 грн.; за 2018 рік в сумі 9 828,72 грн.; за 2019 рік в сумі 2754,18 грн.

На підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в зв`язку з тим що порушено терміни сплати єдиного внеску застосовано штрафні санкції та нараховано пеню позивачу за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску на суму штрафної санкції 86,20 грн. та пеню в розмірі 197,83 грн. за період з 10.02.2018 по 14.05.2019 року.

Позивач вказує, що у період з 07 грудня 2004 року по 07 березня 2019 року ОСОБА_1 перебував на обліку Шепетівського управління ГУ ДПС у Хмельницькій області. Протягом періоду, за який нараховано борг зі сплати єдиного соціального внеску не здійснював та не вів господарську діяльність, доходи від такої не отримував.

У період 2017 - 2018 року ОСОБА_1 і на день подання позовної заяви є найманим працівником, платежі з єдиного соціального внеску за вказаний період здійснював роботодавець, а тому додаткове їх нарахування є протиправним.

Позивач не погоджується із вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06 вересня 2021 року, винесеною Державною податковою службою України Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області, а тому звернувся до суду.

Ухвалою суду від 24.02.2022 відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував на податковому обліку в ГУ ДПС у Хмельницькій області з 07.12.2004 року по 07.03.2019 року.

Відповідач звертає увагу, що 08.04.2019 року платником подано Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, згідно яких позивачем самостійно задекларовано єдиний соціальний внесок, а саме: - за 2017 рік в сумі 8448,00 гри. згідно Звіту №1687 від 08.04.2019 року; - за 2018 рік в сумі 9828,72 гри. згідно Звіту №1689 від 08.04.2019 року; - за 2019 рік в сумі 2754,18 грн. згідно Звіту №1691 від 08.04.2019 року.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу (ч. 10 ст. 25 Закону 2464).

За обліковими даними інтегрованої картки платника податків, станом на 31.08.2021 року, сума заборгованості позивача з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становила 20883,93 грн.

У зв`язку із наявністю недоїмки по єдиному внеску в інтегрованій картці ОСОБА_1 , Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.09.2021 року №Ф40108-17 про сплату недоїмки у сумі 20883,93 грн та направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який вручено позивачу 25.09.2021.

Дослідивши докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини.

Суд встановив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебував на податковому обліку в ГУ ДПС у Хмельницькій області з 07.12.2004 року по 07.03.2019 року.

Позивачем 08.04.2019 року подано Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (далі - Звіт), згідно яких позивачем самостійно задекларовано єдиний соціальний внесок, а саме: - за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. згідно Звіту №1687 від 08.04.2019 року; - за 2018 рік в сумі 9828,72 грн. згідно Звіту №1689 від 08.04.2019 року; - за 2019 рік в сумі 2754,18 грн. згідно Звіту №1691 від 08.04,2019 року.

Рішенням відповідача №012318/22-01-24-06/ НОМЕР_1 від 07.06.2021 року до позивача застосувано штрафні санкції та нараховано пеню за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яке відповідно до відмітки поштової служби в повідомленні про вручення, вважається врученим позивачу 31.07.2021.

Суд встановив, що за обліковими даними інтегрованої картки платника податків, станом на 31.08.2021, сума заборгованості позивача з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становила 20883,93 грн.

У зв`язку із наявністю недоїмки по єдиному внеску в інтегрованій картці ОСОБА_1 , Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.09.2021 року №Ф-40108-17 про сплату недоїмки у сумі 20883,93 грн. та направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який вручено позивачу 25.09.2021.

Не погоджуючись з винесеною податковою вимогою відповідача, позивач вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вважає, що за період з лютого 2017 року по квітень 2018 року був застрахований, соціальний внесок за якого було сплачено АТ"Шепетівське АТП 16807".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Приписами п.2 ч.1ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом ст.2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини 1статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно абз.2 п.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз.1 п.1 та п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: - для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. - для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Наведені норми свідчать про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме за для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає контролюючий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2020 р. у справі № 620/2449/19, від 18.03.2020 р. у справі № 140/1777/19, від 05.03.2020 р. у справі № 824/509/19-а.

Суд встановив, що позивач за період з лютого 2017 року по квітень 2018 року був зареєстрахований та соціальний внесок за нього було сплачено АТ "Шепетівське автотранспортне підприємство 16807".

Отже, у період з лютого 2017 року по квітень 2018 року (за який донараховано ЄСВ) позивач був найманим працівником та у цей період саме роботодавець - АТ "Шепетівське автотранспортне підприємство 16807" сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано.

Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (лютий 2017 року по квітень 2018 року), нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Однак, що стосується січня 2017 року, а також період з травня 2018 року по грудень 2018 року, та з січня 2019 року по грудень 2019 року, то позивач не перебував у вказаний період у трудових відносинах з роботодавцем, а також не сплачував єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України форми ОК-7.

Суд встановив, що позивач 08.04.2019 року подав Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, згідно яких позивачем самостійно задекларовано єдиний соціальний внесок, а саме: - за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. згідно Звіту №1687 від 08.04.2019 року; - за 2018 рік в сумі 9828,72 грн. згідно Звіту №1689 від 08.04.2019 року; за 2019 рік в сумі 2754,18 грн. згідно Звіту №1691 від 08.04.2019 року

Оскільки мінімальний розмір єдиного внеску в місяць з мінімальної заробітної плати у 2017 році становив 704 грн (3200,00 грн, х 22%), а за повний рік - 8448,00 грн.; в 2018 році становив 819,06 грн (3723,00 х 22%), а за повний рік - 9828,72 грн.; в 2019 році становив 918,06 грн (4173,00 х 22%), а за повний рік - 11016,72 грн, а отже позивач за 2017 рік повинен сплатити 704 грн (за січень 2017 року), за 2018 рік 819,06 х 8=6552,48 грн (за період з травня 2018 року по грудень 2018 року), та за 2019 рік (за період з січня 2019 року по березень 2019 року) - 2754,18 грн, (918,06 х 3).

Таким чином, нарахування Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області позивачеві до сплати єдиного соціального внеску у розмірі 11020,24 грн (7744,00 грн + 3276,24 (з 01.02.2017 по 31.12.2017 та з 01.01.2018 по 31.04.2018) є неправомірним.

Суд враховує, що інша частина оскаржуваної вимоги пов`язана із несплатою позивачем недоїмки по сплаті єдиного внеску в сумі 9579,66 грн, а також пені та штрафних санкцій у розмірі 284,03 грн, є правомірною.

Частиною 11 статті 9 Закону 2464 передбачено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону 2464 податковий орган застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Крім того, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу (ч. 10 ст. 25 Закону 2464).

Згідно абз. 1 ч, 14 ст. 25 Закону 2464 про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновків, що у разі порушення норм Закону №2464-VI, до платника застосовуються фінансові санкції.

Суд також зазначає, що на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в зв`язку з тим що порушено терміни сплати єдиного внеску до позивача застосовано штрафні санкції та нараховано пеню за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску на суму штрафної санкції 86,20 грн. та пеню в розмірі 197,83 грн. за період з 10.02.2018 по 14.05.2019 року.

Суд звертає увагу, що оскільки позивачем суми єдиного внеску згідно поданих ним звітів не сплачено та згідно рішення №012318/22-01-24-06/ від 07.06.2021 року до позивача застосовано відповідачем штрафні санкції та нарахована пеня за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в установлений строк, вказане рішення не оскаржене позивачем, а тому нарахування пені та штрафних санкцій згідно рішення від 07.06.2021 року є правомірним та підлягають сплаті позивачем.

Відповідно до ч.15 ст.25 Закону № 2464-VI суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску.

Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки.

Отже, до позивача було застосовано передбачені згідно Закону № 2464-VI санкції, відповідно до вищевказаного рішення.

При цьому, доказів оскарження такого рішення в адміністративному чи судовому порядку позивачем не надано та судом не встановлено.

Враховуючи те, що факт наявності заборгованості по штрафах та пені підтверджується чинним рішенням, відповідачем правомірно прийнято оскаржувану вимогу у такій частині.

Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 06.09.2021 №Ф-40108-17У є протиправною та підлягає скасуванню лише у розмірі 11020,24 грн.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Крім цього, зазначена представником відповідача вартість послуг в розмірі 12420,00 грн є безпідставною з огляду на предмет спору у справі незначної складності.

Водночас, відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні на користь якої ухвалено судове рішення всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi V. Italy), № 34884/97).

На думку суду, а також враховуючи категорію даної справи, загальна сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу становить 3000,00 грн.

Суд зазначає, що розмір понесених позивачем витрат в сумі 3000,00 грн підтверджується належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами. Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог у відповідності до статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн необхідно стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань пропорційно до розміру задоволених майнових позовних вимог (52,77%) - у сумі 523,69 грн.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.09.2021 №Ф-40108-17У - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.09.2021 №Ф-40108-17У, в частині нарахування ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з лютого 2017 року по квітень 2018 року у розмірі 11020 (одинадцять тисяч двадцять) грн 24 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 523 (п`ятсот двадцять три) грн 69 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Головне управління ДПС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 44070171)

Головуючий суддя О.П. Шевчук