Справа № 640/25286/19
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 640/25286/19

адміністративне провадження № К/990/9666/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №640/25286/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора України Рябошапки Руслана Георгійовича про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просила:

1) визнати протиправними та скасувати рішення Кадрової комісії №1 від 29 жовтня 2019 року №137 про неуспішне проходження нею атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) визнати неправомірним та скасувати наказ від 14 листопада 2019 року №1490ц про звільнення її з посади прокурора; поновити її на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України або на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора з 18 листопада 2019 року;

3) стягнути з Генеральної прокуратури України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18 листопада 2019 року по дату винесення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року позов задоволено частково:

1) визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії №1 з атестації прокурорів Генеральної прокуратури України від 29 жовтня 2019 року №137 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора»;

2) визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 14 листопада 2019 року № 1490ц. Поновлено позивача в Офісі Генерального прокурора на рівнозначній посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України з 19 листопада 2019 року;

3) стягнуто з Офісу Генерального прокурора а користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 листопада 2019 року до дати фактичного поновлення на роботі;

4) у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції у мотивувальній та резолютивній частинах, виклавши абзаци 4 та 5 резолютивної частини у наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва інтересів держави управління організації участі в суді Департаменту представництва інтересів держави в суді Генеральної прокуратури України з 19 листопада 2019 року». У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року залишено без змін.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора втретє звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її засобами поштового зв`язку 15 квітня 2022 року.

Скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Одночасно з цим, просить поновити строк касаційного оскарження.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Раніше подані Офісом Генерального прокурора касаційні скарги Верховний Суд ухвалами від 29 грудня 2021 року і від 14 лютого 2022 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як такі, що не містили підстав для касаційного оскарження судових рішень.

Під час перевірки втретє поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у ній так і не викладені підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Так, як на підставу звернення до Верховного Суду скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Заявник зазначив, що суди застосували норми права без урахування висновку стосовно їхнього застосування у подібних правовідносинах, сформованого Верховним Судом у справах №№160/6596/20, 640/25286/19, 160/6204/20 щодо положень підпунктів 9, 10, 13, 16, 17, 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - «Закон №113-ІХ»); пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»; пунктів 2, 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - «Порядок №233»); пунктів 7, 8 розділу І, пункту 6 розділу ІІІ, пункти 1, 5 розділу V Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року №221 (далі - «Порядок №221»).

У цьому контексті Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

Водночас під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції і залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Кадрової комісії №1 про неуспішне проходження позивачем атестації є передчасним, так як за установлених у цій справі обставин, існували об`єктивні причини, за яких позивач не мала можливості завчасно подати заяву про перенесення іспиту відповідно до вимог пункту 11 Порядку №221.

Скаржник на навів жодного аргументу щодо неправильного застосування судами положень пункту 11 Порядку №221, за обставин, установлених судами у цій справі. Мотиви Офісу Генерального прокурора зводяться лише до наведення цитат із указаних ним постанов Верховного Суду, без взаємозв`язку з обставинами цієї справи, що мають індивідуальні ознаки, характерні саме для неї.

Водночас, навівши загальний перелік норм щодо яких Верховний Суд сформував висновок щодо ряду норм і приписів Закону №113-ІХ і Порядку №233, заявник не розкрив зміст їхнього неправильного застосування судами у цій справі.

До цього ж, у постанові суду апеляційної інстанції відсутнє посилання на інші, зазначені Офісом Генерального прокурора, положення Закону №113-ІХ, Порядку №233 та Порядку №221, стосовно яких Верховним Судом сформовано висновок, а заявник не навів мотив, чому саме суди мали їх застосувати.

Доводи касаційної скарги зводяться до загальних посилань на надання ОСОБА_1 згоди на проходження атестації та набрання нею меншої, ніж необхідно кількості балів після проходження іспиту, проте у скарзі відсутні доводи, що стосуються саме фактичних обставин, що і вплинули на вирішення цього спору, і саме з яких виходили суди задовольняючи цей позов. Офіс Генерального прокурора лише зазначив про ці факти, однак мотиви зводяться до тлумачення норм, якими урегулована процедура перенесення іспиту у разі неявки прокурора на іспит, що є відмінним від спірних правовідносин, так як у цій справі позивач була на іспиті, на результати якого вплинули інші чинники.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до тлумачення норм, текст скарги містить повтори та доводи, що свідчать про переоцінку доказів, з посиланням на дотримання відповідачем процедури проведення атестації, та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій і незгоди з висновками судів про наявність підстав для задоволення позову.

Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.

Зрештою лише загальні посилання на невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

На основі цього то Суд констатує, що у касаційній скарзі не викладені підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначати підстави касаційного оскарження. Цей обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року і постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №640/25286/19.

Оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження суд не вирішує.

На підставі наведеного і керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 травня 2021 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №640/25286/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора України Рябошапки Руслана Георгійовича про поновлення на роботі повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду