Справа № 600/6356/21-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/6356/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маренич І.В.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

20 квітня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Григорук В.С.,

представника відповідача: Войцишеної Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до Чернівецької обласної прокуратури (відповідача), в якому просив:

- визнати протиправною відмову Чернівецької обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за увесь період затримки виплати вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Чернівецької обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, а саме: з 10 серпня 2020 року по 21 жовтня 2021 року в сумі 395905,25 грн.

Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 08.02.2022 позов задовольнив частково. Визнав протиправною відмову Чернівецької обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за увесь період затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.

Стягнув з Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, а саме: з 10 серпня 2020 року по 20 жовтня 2021 року в сумі 13954,04 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що на виконання вказаного рішення суду у справі №600/2895/20-а та виконавчого листа Чернівецькою обласною прокуратурою 21.10.2021 виплачено вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 27908,08 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №204597599, №204610455, № 204620481. Також зазначив, що стягнення середнього заробітку за увесь період затримки виплати вихідної допомоги при звільненні вже був предметом розгляду в справі №600/2895/20-а і судом відмовлено в задоволенні вказаних позовних вимог тому провадження по справі необхідно закрити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що 10.08.2020 його було звільнено зі служби, однак повний розрахунок при звільнені відбувся 21.10.2021, тому має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за несвоєчасний розрахунок при звільненні .

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, яка прибула в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30.04.2021 по справі 600/2895/20-а, яка залишена без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки її виплати - задоволено частково. Стягнуто з Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 27908,08 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду та виконавчого листа Чернівецькою обласною прокуратурою 21.10.2021 виплачено вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі 27908,08 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №204597599, №204610455, № 204620481.

25.10.2021 позивач звернувся до виконувача обов`язки керівника Чернівецької обласної прокуратури із проханням виплатити йому середній заробіток за увесь період затримки виплати йому вихідної допомоги, а саме з 10.08.2020 по 21.10.2021.

Відповідач листом від 04.11.2021 №21-359 вих-21 повідомив позивачу, що рішення Чернівецького окружного адміністративного суду та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду виконане в повному обсязі. Зазначено, що в резолютивній частині рішення відсутня вимога, щодо відшкодування середнього заробітку за весь період затримки по день фактичного розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Водночас такий порядок встановлений КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 року у справі №825/66/16, постанова від 02.10.2019 року у справі №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 року у справі №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 року у справі № 820/3312/17, а також постанова від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16).

За змістом ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) дійшла висновку про те, що немає жодних підстав для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року по справі 600/2895/20-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 у адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки її виплати - задоволено частково. Стягнуто з Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 27908,08 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Тобто, вказаним судовим рішенням з відповідача було стягнуто на користь позивача вихідну допомогу в зв`язку зі звільненням в розмірі 27908,08 грн.

При цьому, позивача звільнено зі служби 10.08.2020, в той час як фактичний повний розрахунок при звільнені позивача проведений 20.10.2021 на виконання рішення суду по справі №600/2895/20-а.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки при звільнені, оскільки відповідачем не проведено своєчасно розрахунок при звільненні.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по грудень 2016 року включно на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення (правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження через ідентичність справ №600/2895/20-а та 600/6356/21-а колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в справі №600/2895/20-а судами першої та апеляційної інстанції встановлено передчасність вимоги щодо виплати середнього заробіткук за весь час затримки розрахунку, так як підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у справі, яким встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги, а в справі 600/6356/21-а встановлено наявність відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та визначено розмір відшкодування за час затримки.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 квітня 2022 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.