Справа № 640/2265/19
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2022-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 квітня 2022 року

Київ

справа №640/2265/19

адміністративне провадження № Зн/990/1/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шишова О.О. (суддя-доповідач),

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянувши порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №640/2265/19

за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання незаконним рішення від 08.08.2018 про переведення ув`язненого ОСОБА_1 з державної установи "Київський слідчий ізолятор" до дільниці слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська виправна колонія (№35)", у якій відкрито провадження за нововиявленими обставинами

за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 13 лютого 2020 року,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - відповідач) про визнання незаконним рішення від 08.08.2018 про переведення ув`язненого ОСОБА_1 з державної установи "Київський слідчий ізолятор" до дільниці слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська виправна колонія (№35)".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при прийнятті 08.08.2018 рішення про переведення ув`язненого ОСОБА_1 з державної установи "Київський слідчий ізолятор" до дільниці слідчого ізолятора при державній установі "Білоцерківська виправна колонія (№35)" відповідачем перевищено надані йому законом повноваження та порушено частину другу статті 19 Конституції України, оскільки станом на 08.08.2018 та на час звернення до суду позивач не має статусу засудженого в розумінні статті 62 Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, Кримінально - виконавчого кодексу України, Закону України "Про попереднє ув`язнення", а також було відсутнє рішення суду про зміну місцезнаходження ув`язненого щодо позивача. Також позивач зазначив про те, що Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення затверджене наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 265/30133 не поширює свою дію на осіб, обвинувальний вирок відносно яких не набрав законної сили.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2019 року залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Верховний Суд постановою від 13 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 640/2265/19 скасував. Провадження у адміністративній справі № 640/2265/19 за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції - закрив.

Постанова суду вмотивована тим, що оскільки оскаржувані в цій справі дії щодо незаконного тримання в місцях позбавлення волі передбачено оскаржувати в порядку КПК України, колегія суддів уважає, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Колегія суддів також звертає увагу на те, що питання правомірності місцезнаходження ОСОБА_1 в ДУ «Білоцерківська ВК № 35 була предметом розгляду в порядку КПК України.

05 січня 2022 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 640/2265/19 за нововиявленими обставинами на підставі пункту 1 частини другої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позивач уважає, що Верховний Суд у зазначеній справі зробив помилковий висновок відповідно до якого справа повинна розглядатися в порядку Кримінального судочинства.

ОСОБА_1 зазначає, що Верховним Судом у справі № 320/6723/19 установлено обставини щодо правомірності порядку оскарження дій, бездіяльності, рішень суб`єктів владних повноважень по відношенню до ув`язнених, а саме у порядку адміністративного судочинства. Зокрема, у Верховного Суду у зазначеній справі не виникло жодного сумніву щодо порядку оскарження дій, бездіяльності, рішень суб`єктів владних повноважень стосовно поміщення та утримання ув`язнених у СІЗО та виправних колоніях. Верховний суд підтвердив, що зазначені питання відносяться виключно до компетенції адміністративних судів, а не є повноваженнями прокурора чи органу, що здійснює кримінальне провадження.

У справі № 640/2265/19 Верховний Суд дійшов висновку, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 280/85/19, дослівно: «Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскільки оскаржувані в цій справі дії щодо незаконного тримання в місцях позбавлення волі передбачено оскаржувати в порядку КПК України, колегія суддів вважає, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Колегія суддів також звертає увагу на те, що питання правомірності місцезнаходження ОСОБА_1 в ДУ «Білоцерківська ВК№ 35 була предметом розгляду в порядку КПК України».

Так, позивач указує, що по-перше, у цій справі № 640/2265/19 позивач оскаржував не «дії щодо незаконного тримання в місцях позбавлення волі», а рішення суб`єкта владних повноважень - відповідача під назвою Міжрегіональна комісія з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації міністерства юстиції про переведення позивача із СІЗО до виправної колонії.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, а також доводи письмових заяв по суті справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, колегія суддів вважає, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 368 КАС України справа розглядається за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

Відповідно до частин першої, другої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо розуміння пункту 1 частини другої статті 361 КАС України (зокрема, але не виключно постанови від 2 травня 2018 року у справі № 303/3535/16, від 30 січня 2020 року у справі №127/2-а-4944/11, від 10 червня 2021 року у справі №759/7715/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 3 лютого 2021 року у справі № 826/20239/16), відповідно до якої, якщо її систематизувати, нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору. Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є: 1) існування цих обставин на час розгляду та вирішення справи і ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; 2) на час розгляду справи ці обставини об`єктивно не могли бути відомі ні заявникові, ні суду; 3) істотність цих обставин для розгляду справи (тобто коли врахування цих обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Відповідно до частини четвертої статті 361 КАС України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Верховний Суд зазначав, що не належать до нововиявлених обставин нові докази або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову, спрямоване на переоцінку встановлених судом обставин. Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 820/1400/17 зазначав, що інститут перегляду судових рішень у адміністративних справах за нововиявленими обставинами є додатковою гарантією та можливістю реалізації основного завдання адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За своєю суттю він докорінно відрізняється від права на апеляційне або касаційне оскарження судових рішень. Інститут перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами спрямований на забезпечення додаткової можливості особі домогтися перегляду судового рішення з підстав наявності таких обставин навіть після використання права апеляційного та/або касаційного перегляду судових рішень, якими закінчено розгляд справи, і особа позбавлена можливості повторно звертатись до суду з таким самим позовом (до того самого відповідача, про той самий предмет спору і з тих самих підстав) і вимагати нового розгляду адміністративного спору з урахуванням нової обставини, яка має суттєве значення для його вирішення, але не була врахована судом при ухваленні судового рішення.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 зазначила, що підставою перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Колегія суддів уважає, що обставини, на які посилається заявник, не відповідають критеріям, про які вказано у вищенаведених постановах Верховного Суду щодо правового змісту поняття "нововиявлених обставин" як підстави для перегляду судового рішення у такому порядку.

Так, доводи позивача зводяться до необхідності врахування юридичних фактів нововиявлених обставин, які встановлені у постанові Верховного Суду від 02.12.21 у справі № 320/6723/19. Так у зазначеній постанові зазначено про правомірність оскарження дій, бездіяльності, рішень суб`єктів владних повноважень, що входять до системи державної пенітенціарної системи, лише у порядку адміністративного судочинства; що підтверджують неправомірне відношення представників влади до позивача як до засудженого та незаконне застосування норм КВК України та інших підзаконних актів до позивача як до засудженого, які можуть поширювати свою дію на ув`язнених (незасуджених). не є обставиною, тобто певним матеріально-правовим фактом, відповідно, їх наявність та зміст не мають правового значення і не впливають на висновки суду касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду здійснено системне тлумачення норм права, які регулюють спірні у цій справі правовідносини, та враховуючи встановлені у цій справі обставини, суд касаційної інстанції дійшов висновку про невідповідність судових рішень позиції Верховного Суду, що і стало підставою для їх скасування та ухвалення нового рішення про закриття провадження у справі, оскільки оскаржувані в цій справі дії щодо незаконного тримання в місцях позбавлення волі передбачено оскаржувати в порядку КПК України, колегія суддів вважає, що ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Колегія суддів також звертає увагу на те, що питання правомірності місцезнаходження ОСОБА_1 в ДУ «Білоцерківська ВК № 35 була предметом розгляду в порядку КПК України.

Посилання позивача на те, що врахування юридичних фактів нововиявлених обставин, встановлені і констатовані згідно з постановою Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 320/6723/19 також не можуть бути визнані як нововиявлені обставини у розумінні пункту 1 частини другої статті 361 КАС України.

Тобто, не може бути нововиявленою обставиною висновки викладені у іншій справі № 320/6723/19, при чому у зазначеній справі встановлені інші обставини ніж ті, які були встановлені у справі № 640/2265/19.

За такого висновку навіть неважливо були висновки викладені у справі № 320/6723/19 до чи після прийняття судового рішення у справі №320/6723/19, оскільки обставини у цих справах є різними.

Частиною другою статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За нормами статей 1 та 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

У рішеннях ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі Pravednaya v. Russia та від 06 грудня 2005 року у справі Popov v. Moldova № 2 зазначено, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду.

У параграфі 33 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно із цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, тому сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24 липня 2003 року у справі Ryabykh v. Russia та від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Проаналізувавши усі доводи позивача, викладені у заяві про перегляд постанови Верховного Суду від 13 лютого 2020 року за нововиявленими обставинами, колегія суддів дійшла висновку, що вони зводяться до незгоди із правовою позицією суду касаційної інстанції та ухваленим судовим рішенням, однак, не є підставою, з якою норми КАС України пов`язують можливість перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Частиною першою статті 369 КАС України передбачено, що у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. Частиною другою наведеної статті встановлено, що судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням в адміністративній справі втрачають законну силу судові рішення інших адміністративних судів у цій справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 13 лютого 2020 року не підлягає задоволенню, відповідно, судове рішення залишається в силі.

Водночас представником позивача на адресу Верховного Суду надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Указане клопотпння обгрунтоване необхідністю відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати від 4 грудня 2019 року у справі № 280/85/19, обумовлено необхідністю відновлення права на доступ до суду.

Суд уважає вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини четвертої статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Суд звертає увагу заявника на те, що вказана справа №640/2265/19 була розглянута судом 13 лютого 2020 року. Тобто, судом касаційної інстанції станом на отримання клопотання постанова вже була прийнята. Крім того, з урахуванням висновку Суду щодо відсутнності підстав у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, на цій стадії вже відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 346-347, 355, 359, 361, 367 - 369 КАС України,

УХВАЛИВ:

У задоволені клопотання представника позивача Костенка Вадима Павловича про передачу справи №640/2265/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду- відмовити.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 640/2265/19.

Постанову Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 640/2265/19 залишити в силі.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Шишов

Судді І. В. Дашутін

М.М. Яковенко