Справа № 160/96/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2022-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
22 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/96/21
Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року (головуючий суддя Бондар М.В.)
у справі №160/96/21
за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури
до Дніпропетровської обласної ради
про визнання протиправним і нечинним рішення, -
Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської обласної ради, в якому просив:
визнати протиправним та нечинним з 28.02.2018 рішення Дніпропетровської обласної ради «Про підтримку мовної політики в Україні» №333-14/VІ від 17.08.2012.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами розгляду звернення Уповноваженого із захисту державної мови щодо скасування рішень органів місцевого самоврядування стосовно функціонування регіональних мов встановлено, що рішення Дніпропетровської обласної ради від 17.08.2012 № 333-14/VІ «Про підтримку мовної політики в Україні» визначає заходи щодо розвитку, використання і захисту російської мови як регіональної, у зв`язку з чим не відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначене рішення прийняте з метою реалізації на території області вимог Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 №5029-VІ. Водночас, Конституційним Судом України 28.02.2018 року у справі №1-1/2018 Закон України «Про засади державної мовної політики» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Крім того, положення вказаного рішення суперечать вимогам Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Отже, рішення Дніпропетровської обласної ради «Про підтримку мовної політики в Україні» суперечить вимогам діючого законодавства та підлягає визнанню протиправним та нечинним з 28.02.2018 року. Державна мова є невід`ємним атрибутом конституційного ладу, держави та виконує націєтворчу функцію, проте вже понад 8 років на території Дніпропетровського регіону діє рішення, яке фактично легалізує використання російської чи іншої регіональної мови. Зволікання зі скасуванням рішення, яке спонукає органи місцевого самоврядування встановлювати статус російської мови як регіональної на рівні з українською мовою, може завдати шкоди національній єдності та українській державності. Дніпропетровська обласна рада за період майже 3 роки, що минули з дня постановлення рішення Конституційним Судом України, та майже півтори роки з дня набрання чинності Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» самостійно не вжила жодних заходів з метою скасування оскаржуваного рішення, що стало причиною звернень громадян до Уповноваженого із захисту державної мови. Водночас положеннями Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» не передбачено повноважень Уповноваженого із захисту державної мови чи його Секретаріату звертатись з позовом до суду чи здійснювати представництво інтересів держави в суді. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством не визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог законодавства під час прийняття ними рішень у сфері державної мовної політики, прокурор пред`являє цей позов як позивач. «Суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду з цим позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - відповідність рішень органів місцевого самоврядування вимогам Конституції України, законам та іншим нормативно-правовим актам.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року позов задоволено.

Суд першої інстанції встановив, що рішення Дніпропетровської обласної ради від 17.08.2012 №333-14/VI прийняте з метою реалізації на території області Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 № 5029-VI. Втім, означений Закон рішенням Конституційного Суду України від 28.02.2018 № 1-1/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тобто втратив чинність 28.02.2018.

Виходячи з приписів ст.10 Конституції України та Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25.04.2019 № 2704-VIІІ, суд зазначив, що в порушення наведених правових норм Дніпропетровська обласна рада не привела своє рішення від 17.08.2012 №333-14/VI у відповідність із Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».

Застосовуючи, в тому числі, ч.2 ст.144 Конституції України, ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» суд дійшов висновку, що оскільки рішення Дніпропетровської обласної ради від 17.08.2012 №333-14/VI прийняте з метою реалізації Закону України «Про засади державної мовної політики», який визнано неконституційним та втратив чинність 28.02.2018, суперечить вимогам Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», наявні підстави для визнання його протиправним та нечинним з 28.02.2018.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 особа, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 зокрема зазначає, що:

- позбавлення російської мови статусу регіональної порушує її права, свободи та інтереси як російськомовного громадянина України, оскільки відбувається дискримінація за ознакою мови;

- прокуратурою не зазначено державний орган, в особі якого подано позов, не доведено бездіяльність компетентного органу протягом розумного строку, у зв`язку з цим позов підлягає залишенню без розгляду, чим порушено ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»;

- суд втрутився в дискреційній повноваження Дніпропетровської обласної ради, вирішивши замість останньої питання протиправності рішення Дніпропетровської обласної ради «Про підтримку мовної політики в Україні» №333-14/VІ від 17.08.2012, не надавши час для реагування компетентному органу постійній комісії Дніпропетровської обласної ради.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення Дніпропетровська обласна рада діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений законом, прийняте рішення було законним.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, зазначає, що оскаржуване рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 у справі №160/96/21 не є таким, що прийняте про права та обов`язки ОСОБА_2 , оскільки в мотивувальній частині не міститься жодних висновків суду про права та обов`язки останньої, а також в резолютивній частині рішення суд не зазначив жодного права чи обов`язку ОСОБА_2 , що свідчить про наявність підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, для закриття провадження у справі. Крім того, позивач посилається на те, що прокурор у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 КАС України зазначив про відсутність повноважень в уповноваженого органу державної влади та набув статусу позивача. Щодо доводів ОСОБА_2 про дискреційні повноваження відповідача, позивач вказує, що положення ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 144 Конституції України не надають органу місцевого самоврядування діяти іншим чином, аніж визнання нечинним неконституційного рішення, а тому про жодну дискрецію, як міру адміністративного розсуду, в даному випадку не йдеться.

Дніпропетровська обласна прокуратура подала клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.

Дослідивши доводи вказаного клопотання, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на те, що явка сторін в судове засідання суду апеляційної інстанції не визнавалась обов`язковою, а наданих сторонами матеріалів достатньо для прийняття рішення у справі.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційне провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється в його володільця у момент порушення чи оспорення останнього.

Водночас, суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною, відтак, суд повинен встановити, серед іншого, в чому полягає порушення прав особи, яка подає апеляційну скаргу, оскаржуваним судовим рішенням.

Згідно приписів ч. 1 ст. 293 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, передумовою апеляційного оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі, є встановлення обставин, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

На відміну від ч. 1 ст. 5 КАС України, яка пов`язує право особи на звернення до адміністративного суду, у тому числі із суб`єктивним критерієм, положення ч. 1 ст. 293 КАС України гарантують особі право на апеляційне оскарження виключно у випадку, якщо така особа була учасником справи або суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Сама по собі незгода із судовим рішенням автоматично не породжує у будь-якого суб`єкта суспільних правовідносин права на його оскарження.

При цьому рішення суду є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Згідно ч. 2 ст. 305 КАС України про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

В даному випадку, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, рішенням Дніпропетровської обласної ради «Про підтримку мовної політики в Україні» від 17.08.2012 №333-14/VІ вирішено інформувати громаду області про застосування передбачених Законом України «Про засади державної мовної політики» заходів щодо розвитку, використання і захисту російської мови як регіональної, або інших мов, визнаних в установленому цим законом порядку регіональними на відповідних територіях.

Пунктом 2 рішення рекомендовано сільським, селищним, міським радам забезпечити в установленому порядку розгляд питань, із попереднім обговоренням з мешканцями відповідних територій, та прийняття рішень щодо:

- застосування на відповідних територіях у випадках, передбачених Законом, як регіональної російської мови, а також інших мов, зазначених у частині другій статті 7 Закону;

- ухвалення актів органів місцевого самоврядування державною мовою, російською або іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях;

- використання на відповідних територіях у роботі, діловодстві, документації державної, російської або інших мов, визнаних регіональними на відповідних територіях;

- забезпечення спілкування з відвідувачами, громадянами, які звертаються із заявами (зверненнями, запитами) державною, російською або іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях (залежно від мови звернення), та надання відповідей такими мовами;

- забезпечення виконання найменувань і написів на печатках, штампах, штемпелях, офіційних бланках і табличках органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій поряд із державною мовою російською, а також іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях;

- забезпечення добору службових кадрів для роботи в органах місцевого самоврядування з урахуванням прийнятих рішень щодо розвитку, використання і захисту регіональних мов або мов меншин;

- забезпечення реалізації громадянами прав на отримання освіти, крім державної мови, також російською або іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях;

- забезпечення поширення офіційної інформації про діяльність органів місцевого самоврядування державною мовою, російською або іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях, а також у визначених цим Законом випадках - забезпечення автентичного перекладу на державну мову;

- видання друкованої продукції службового та ужиткового користування (бланків, форм, квитанцій, квитків тощо), що розповсюджується органами місцевого самоврядування, комунальними підприємствами, установами та організаціями, державною мовою, російською або іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях;

-відтворення поруч із топонімами державною мовою відповідників російською або іншими мовами, визнаними регіональними на відповідних територіях.

Розглядаючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наданої оскаржуваному рішенню Дніпропетровської обласної ради від 17.08.2012 №333-14/VI правової оцінки на предмет його відповідності Конституції та Законам України.

При цьому із змісту рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 у даній справі не вбачається, що судом першої інстанції будь-яким чином вирішено питання про права, свободи чи інтереси ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначено та не надано доказів, які б підтверджували порушення судовим рішенням її прав та інтересів та не вказано, яким чином скасування оскаржуваного нею судового рішення відновить порушені права та інтереси (якщо такі мали місце).

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за можливе також застосувати висновок Верхового Суду у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №813/1943/17 щодо застосування п. 3 ч.1 ст. 305 КАС України, згідно якому відсутність у особи прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останньої права на його оскарження, оскільки захист прав здійснюється у разі їх порушення, і звернення до суду є способом захисту порушених прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Таким чином, враховуючи, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_2 , у неї відсутнє право оскаржити в апеляційному порядку вказане рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, для закриття апеляційного провадження у цій справі №160/96/21.

Керуючись ст. 305, 311, 321 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі №160/96/21 закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко