Справа № 160/25970/21
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2022-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Віхрової В.С.,
розглянувши в письмовому провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання протиправним наказу, визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -
16.12.2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправним наказ ГУМВС в Запорізькій області № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974), заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, в частині визначення календарної вислуги років;
- визнати бездіяльність ГУМВС в Запорізької області щодо не зарахування періоду проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року на посаді заступника начальника ГУМВС в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки - до вислуги років, необхідної для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", - протиправною;
- зобов`язати ГУМВС в Запорізької області змінити наказ № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974) - в частині визначення календарної вислуги років та зарахувати до вислуги років, необхідної для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб": 1. період проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року на посаді заступника начальника ГУМВС в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки ; 2. вислугу років на пільгових умовах 05 років 09 місяців 13 днів та визначити вислугу років позивача в календарному обчисленні 28 років 03 місяці 05 днів, у пільговому обчисленні 34 роки 00 місяців 18 днів;
- визнати протиправними дії ГУМВС в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби та стягнути з ГУМВС України в Запорізькій області на користь позивача відповідно до вислуги років 34 роки 00 місяців 18 днів одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 180069,10 грн. (сто вісімдесят тисяч шістдесят дев`ять грн. 10 коп.);
- визнати протиправними дії ГУМВС в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 16.10.2020 року по день звільнення 13.12.2021 року та стягнути з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача заробітну плату (грошове забезпечення) за період з 16.10.2020 року по 13.12.2021 року у розмірі 146780,40 грн. (сто сорок шість тисяч сімсот вісімдесят грн. 40 коп.);
- визнати протиправними дії ГУМВС в Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 (М-033974) за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року та стягнути з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року в розмірі 110740,32 грн. (сто десять тисяч сімсот сорок грн. 32 коп.);
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 11.01.2022 року.
05.01.2022 року позивачем подано до суду заяву про долучення додаткових доказів.
В підготовче засідання, призначене на 11.01.2022 року, прибув позивач, представник відповідача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв`язку з неявкою представника відповідача, відкладено розгляд справи в підготовчому провадженні до 25.01.2022 року.
В наступне підготовче засідання, призначене на 25.01.2022 року, позивач та представник відповідача не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неподанням відзиву представником відповідача, відкладено розгляд справи в підготовчому провадженні до 15.02.2022 року.
31.01.2022 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій вказано, що протягом виникнення спірних правовідносин, ГУ МВС в Запорізькій області не ліквідована. Вказує, що його тривалий час не ознайомлювали з наказом про звільнення, а також про те, що він неодноразово висловлював бажання проходити службу в Національній поліції України. Поновлення на посаді означає поновлення в усіх порушених раніше правах, а також те, що в період вимушеного прогулу особа вважається такою, що проходила службу в органах внутрішніх справ, відтак відповідний період має зараховуватись до вислуги років, адже це є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника. Позивач вважає, що у разі поновлення працівника судом на роботі, він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки.
В підготовче засідання, призначене на 15.02.2022 року, прибув позивач, представник відповідача не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач зазначив, що надав усі докази та пояснення у справі, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті не заперечував.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 10.03.2022 року.
У зв`язку з веденням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовженням воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» справу знято з розгляду 10.03.2022 року.
28.03.2022 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в письмовому провадженні.
Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Оскільки позивачем подано клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні, та враховуючи наявність небезпеки під час розгляду справи в судовому засіданні, у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України, наявністю в матеріалах справи заяв по суті позовних вимог позовної заяви та відзиву, відсутності потреби заслуховування учасників справи, оскільки всі викладені ними доводи наявні в письмовому вигляді в матеріалах справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.04.2022 року клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в письмовому провадженні задоволено. Подальший розгляд справи вирішено здійснювати в письмовому провадженні.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що наказом МВС України від 31.03.2014р. №473 о/с полковника міліції ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника ГУ МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, звільнивши його з посади заступника начальника ГУ МВС України в АР Крим - начальника міліції громадської безпеки.
У зв`язку з прийняттям Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VІІ ГУ МВС України в Запорізькій області складено подання від 22.10.2014 року №3/1-4453 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника ГУ МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, в якому, зокрема, зазначено, що позивач у період з 19 червня 2012 року по березень 2014 року позивач працював на посаді заступника начальника - начальника міліції громадської безпеки ГУ МВС України в АР Крим; в період служби в органах внутрішніх справ характеризується позитивно; зарекомендував себе серйозною, розсудливою, наполегливою у досягненні поставленої мети людиною, зрілим та досвідченим керівником; до виконання функціональних обов`язків відноситься добросовісно, сумлінно, відповідально; службові інтереси ставить вище особистих; відрізняється великою працездатністю; постійно працює на підвищенням свого професійного рівня; справі служіння українському народові відданий.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.10.2014р. №2239 о/с згідно з підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VІІ та пункту 62 підпункту «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974), заступника начальника ГУ МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки.
Вважаючи вищевказаний наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №804/18599/14 позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції у Запорізькі області про визнання незаконним та скасування наказу від 27.10.2014р. №2239 о/с, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення завданої моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27 жовтня 2014 року №2239 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки з 28 жовтня 2014 року.

Стягнуто з Головного управління МВС України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 року по 07.10.2020 року у розмірі 751556,00грн. (сімсот п`ятдесят одну тисячу п`ятсот п`ятдесят шість гривень 00 копійок) без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки відповідно до ст.371 КАС України.

Вирішено допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління МВС України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць відповідно до ст.371 КАС України.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021 року у справі №804/18599/14 апеляційні скарги Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області та Міністерства внутрішніх справ України - залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 жовтня 2020 року - залишено без змін.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.05.2021 року у справі №804/18599/14 касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року у справі №804/18599/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди повернуто особі, яка її подала.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року наказом МВС № 746 від 16.10.2020 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника начальника начальника мiлiцiї громадської безпеки ГУ МВС України в Запорiзькiй областi з 28.10.2014 року.

Як стверджує позивач та підтверджує відповідач, фактичного поновлення та допуску до виконання службових обов`язків, не відбулось, у зв`язку з реформуванням системи органів внутрішніх справ та передачі повноважень міліції новоствореній поліції, а саме Головному управлінню Національної поліції в Запорiзькiй областi.

13.12.2021 року відповідно до наказу ГУ МВС в Запорізькій області № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункта 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (через скорочення штатів).

13.12.2021 року позивач звернувся із заявою до ГУ МВС в Запорізькій області, яка зареєстрована відповідачем за вх.№ К-471лк від 13.12.2021 року, в якій просив:

- нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 16.10.2020 року по день звільнення в 2021 році з урахуванням індексації грошового забезпечення;

- нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні за весь час проходження служби з 13.02.1994 року по день звільнення в 2021 році, з урахуванням індексації грошового забезпечення, в зв`язку з тим, що при незаконному звільненні 27.10.2014 року зазначена одноразова грошова допомога при звільненні не була нарахована та виплачена;

- нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані щорічні відпустки за період з 28.10.2014 року по день звільнення в 2021 році ;

- нарахувати та виплатити не отриману матеріальну допомогу для оздоровлення за період з 28.10.2014 року по день звільнення в 2021 році ;

- нарахувати та виплатити не отриману матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем за період з 28.10.2014 року по день звільнення в 2021 році.

Судом встановлено, що вимоги заяви позивача задоволені не були, оскільки, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, формально позивач перебував у трудових відносинах з ГУМВС України в Запорізькій області з часу видання наказу МВС України від 16.10.2020 року № 746 о/с, прийнятого на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року по справі №804/18599/14 з 28.10.2014 року. Однак фактично трудових відносин між ГУМВС України в Запорізькій області і позивачем не існувало (не виконання службових обов`язків позивачем внаслідок відсутності у ГУМВС повноважень органу державної виконавчої влади, виконання яких пов`язано з посадою позивача через проведену загальнодержавну реформу поліції.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про міліцію" міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається з підрозділів: кримінальної міліції; міліції громадської безпеки; державної автомобільної інспекції; міліції охорони; судової міліції; спеціальної міліції; внутрішньої безпеки; особливого призначення. Загальну структуру та чисельність Міністерства внутрішніх справ України затверджує Верховна Рада України. Структуру міліції затверджує Міністр внутрішніх справ України. У своїй діяльності міліція підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України.

Згідно зі статтями 16, 18 Закону України "Про міліцію" особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (надалі - Положення №114), особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): г) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі; з) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Згідно з пунктом 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

2 липня 2017 року був прийнятий Закон України "Про Національну поліцію", який був опублікований 6 серпня 2015 року у газеті "Голос України".

Закон України "Про Національну поліцію" набрав чинності 07.11.2015 року, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (тобто з 07.08.2015 року); 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Цим Законом визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про міліцію".

Відповідно до статті Закон України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно зі статтею 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 47 частини 1 статті 48 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.

Верховний Суд у постановах від 25.04.2019 року у справі №803/3850/15, від 15.05.2019 року у справі №826/1584/16, від 24.09.2019 року у справі №520/8684/18, від 29.04.2021 року у справі №826/7865/18, від 24.06.2021 року у справі №805/359/16-а сформулював правову позицію щодо застосування норм розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" у разі звільнення працівників міліції через скорочення штатів у процесі реформування органів внутрішніх справ у органи поліції у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до цієї правової позиції працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу. Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції неможливе без її обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі. Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення №114. Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту). Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" і звільнення особи за скороченням штатів.

Судом встановлено, що на момент прийняття та опублікування Закону України "Про Національну поліцію" позивач перебував у вимушеному прогулі через прийняття протиправного наказу Міністерством внутрішніх справ України від 27 жовтня 2014 року №2239 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, скасованого рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №804/18599/14, яке набрало законної сили.

З 07.11.2015 року Закон України "Про міліцію" втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №730 від 16.09.2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", якою утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, зокрема Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГУНП в Запорізькій області зареєстроване як юридична особа 07.11.2015 року. УМВС України в Запорізькій області з 06.11.2015 року перебуває у стані припинення юридичної особи, від його імені діє ліквідаційна комісія.

Отже, у період триваючих правовідносин між позивачем та ГУ МВС в Запорізькій області з дати прийняття наказу про поновлення на посаді заступника начальника начальника мiлiцiї громадської безпеки ГУ МВС України в Запорiзькiй областi Кузнецова Олександра Олександровича наказом МВС № 746 від 16.10.2020 року та по день повторного звільнення наказом № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року, ГУ МВС в Запорізькій області не ліквідовано.

Посилання відповідача на те, що з 07.11.2015 року органи міліції та працівники міліції не виконували та не могли виконувати завдання та функції міліції, оскільки Закон України «Про міліцію» з 07.11.2015 року втратив чинність та всі органи міліції та штатні посади було ліквідовано, суд вважає безпідставними, оскільки станом на момент розгляду справи ГУМВС України в Запорізькій області не ліквідовано та запису про його припинення до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено.

Суд звертає увагу, що у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01.08.2002 року внесені наступні записи:

- запис №5: 27.10.2014 року звільнений з органів внутрішніх справ України, наказ МВС України від 27.10.2014 року №2239;

- запис №18: 26.05.2021 року запис №5 недійсний, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі №804/18599/14;

- запис №19: 13.12.2021 року звільнений з органів внутрішніх справ, наказ ГУ МВС в Запорізькій області від 13.12.2021 року №6о/с.

Зі змісту наказу Міністерства внутрішніх справ України № 746 від 16.10.2020 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника начальника начальника мiлiцiї громадської безпеки ГУ МВС України в Запорiзькiй областi з 28.10.2014 року.

З наведеного судом встановлено, що позивач фактично перебував у трудових відносинах з ГУ МВС України в Запорiзькiй областi з 28.10.2014 року по 31.12.2021 року, що включає в себе період вимушеного прогулу та період реформування органів внутрішніх справ до моменту належного звільнення позивача, яке відбулось 13.12.2021 року.

В наказі ГУМВС в Запорізькій області № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974), заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, визначено наступну вислугу років на день звільнення в календарному обчисленні 22 роки 01 місяць 28 днів, у пільговому обчисленні 27 років 11 місяців 11 днів.

При цьому, з трудової книжки позивача встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в МВС в період з 13.02.1995 року по 13.12.2021 року.

Листами № 1/134 від 18.02.21 року та № 12/892 від 29.04.21 року відповідач повідомив, що у зв`язку з тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року не передбачено зарахування до вислуги років періоду вимушеного прогулу з 28.10.2014 року по день винесення рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року підстав для зарахування періоду проходження служби з 28.10.2014 року по 07.10.2021 року , до вислуги років позивача, немає.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (у вказаній редакції) право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом; б) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту; в) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України; г) особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони, особи начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; д) громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають; е) особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього Закону; є) особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках; ж) державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України Про Національну поліцію проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України Про державну службу , а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

Згідно п.п. а , б ст. 12 цього ж Закону пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах б - д , ж статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах б - д статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 вересня 2018 року №760 затверджено Інструкцію про організацію роботи з оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та з інших соціальних питань (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2018 року за № 1152/32604), відповідно до р. 3 якої уповноважені структурні підрозділи: 1) приймають від особи, яка набула право на пенсію відповідно до Закону, заяву про призначення пенсії, документи згідно з Порядком.

Не пізніше наступного робочого дня інформують письмово в довільній формі підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) та фінансового забезпечення (бухгалтерські підрозділи) про необхідність оформлення та подання уповноваженому структурному підрозділу документів для призначення (перерахунку) пенсії;

2) здійснюють перевірку обчислення вислуги років (страхового стажу) для призначення пенсії;

3) здійснюють перевірку поданих для призначення пенсії документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та інших документів;

4) у разі якщо до заяви про призначення пенсії не додано необхідних для цього документів, витребовують їх від відповідного підрозділу персоналу (кадрового забезпечення) та підрозділу фінансового забезпечення (бухгалтерського підрозділу).

Витребовувати документи, подання яких не передбачено Порядком, забороняється;

5) у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії та всіх необхідних документів оформлюють особі, якій оформлюється пенсія, подання про призначення пенсії за формою, установленою Порядком, та направляють до органу, що призначає пенсії, за місцем проживання особи;

6) долучають до облікової справи особи отриману від органів, що призначають пенсії, розписку-повідомлення.

Підрозділи персоналу (кадрового забезпечення) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України:

1) обчислюють вислугу років та за потреби страховий стаж особи, яка набула право на пенсію, оформлюють розрахунок вислуги років для призначення пенсії (далі - розрахунок вислуги років) (додаток 3).

До розрахунку вислуги років додаються такі документи: витяги з наказів про звільнення зі служби (роботи) та/або виключення з особового (облікового) складу у зв`язку зі смертю із зазначенням вислуги років; копія послужного списку (за потреби - додаткові відомості з особової справи) особи, яка набула право на пенсію (померлого годувальника); копія військового квитка або довідка військового комісаріату про період проходження військової служби (за наявності); копія трудової книжки та/або документи, які підтверджують страховий стаж (стаж роботи);

2) ознайомлюють особу, яка набула право на пенсію, із розрахунком вислуги років;

3) надають допомогу в оформленні документів для призначення пенсії особам, які набули право на пенсію.

В 5-денний строк після отримання інформації про прийняття від особи заяви про призначення пенсії розрахунок вислуги років разом з іншими документами, зазначеними в підпункті 1 цього пункту, подається до уповноваженого структурного підрозділу.

Підрозділи фінансового забезпечення (бухгалтерські підрозділи) апарату МВС, територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, закладів, установ та підприємств, що належать до сфери управління МВС, ЦОВВ та Національної гвардії України, готують:

1) грошовий атестат;

2) довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі - довідка про додаткові види грошового забезпечення) (додаток 4).

В 5-денний строк після отримання інформації про прийняття від особи заяви про призначення пенсії грошовий атестат та довідка про додаткові види грошового забезпечення подаються до уповноваженого структурного підрозділу.

З аналізу наведеної норми, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на належне пенсійне забезпечення шляхом зменшення вислуги років через не включення до її розрахунку періоду служби позивача з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено види та періоди служби, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам і вказані норми є загальними.

Вказаним Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не врегульовано випадки, коли особу було звільнено протиправно, а тому в цьому Законі відсутні вимоги щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії період вимушеного прогулу, адже вимушений прогул відбувається не з вини особи, а з вини роботодавця.

Суд приходить до висновку, що визнання незаконним звільнення та поновлення на посаді означає поновлення у всіх порушених раніше правах, а також те, що у період вимушеного прогулу особа вважається такою, що проходила службу в органах внутрішніх справ, відтак відповідний період має зараховуватися до вислуги років, адже це є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника.

Отже, підлягають задоволенню судом позовні вимоги про:

- визнання протиправним наказу ГУМВС в Запорізькій області № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974), заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, в частині визначення календарної вислуги років;

- визнання бездіяльності ГУМВС в Запорізької області щодо не зарахування періоду проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року на посаді заступника начальника ГУМВС в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки - до вислуги років, необхідної для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", - протиправною;

- зобов`язання ГУМВС в Запорізької області змінити наказ № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974) - в частині визначення календарної вислуги років та зарахувати до вислуги років, необхідної для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб": період проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року на посаді заступника начальника ГУМВС в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки та вислугу років на пільгових умовах.

Проте, суд не здійснює розрахунок вислуги років позивача, оскільки у відповідності до вище проаналізованих нормативних актів, вказані повноваження є дискреційними повноваженнями відповідача.

Спірним станом на день розгляду цієї справи судом є питання зарахування періоду проходження служби (в тому числі час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року. Оскільки відповідачем не здійснено розрахунок вислуги років позивача з урахування вказаного періоду, є передчасними доводи позивача, що такий розрахунок може бути проведено невірно. А тому належним способом захисту порушеного права є зобов`язання включити в розрахунок вислуги років спірний період та надати можливість відповідачу провести розрахунок відповідно до покладених на нього обов`язків та повноважень.

У постанові від 16.07.2020 у справі №826/13664/18 Верховний Суд сформував правову позицію, відповідно до якої відсутність порушених прав та інтересів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, адже завданням адміністративного судочинства є саме ефективний захист та відновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів особи, чого не можливо досягти без підтвердження (доведення) реальних фактів порушення прав, свобод чи інтересів позивача, або осіб в інтересах яких він звертається з позовом до суду.

Щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 16.10.2020 року по день звільнення 13.12.2021 року та вимоги про стягнення з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача заробітну плату (грошове забезпечення) за період з 16.10.2020 року по 13.12.2021 року у розмірі 146780,40 грн. (сто сорок шість тисяч сімсот вісімдесят грн. 40 коп.), суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом вище, у період триваючих правовідносин між позивачем та ГУ МВС в Запорізькій області з дати прийняття наказу про поновлення на посаді заступника начальника начальника мiлiцiї громадської безпеки ГУ МВС України в Запорiзькiй областi Кузнецова Олександра Олександровича наказом МВС № 746 від 16.10.2020 року та по день повторного звільнення наказом № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року, ГУ МВС в Запорізькій області не ліквідовано.

Станом на момент розгляду справи ГУМВС України в Запорізькій області не ліквідовано та запису про його припинення до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01.08.2002 року, позивач перебував у трудових відносинах з ГУ МВС в Запорізькій області.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.

Суд зазначає, що триваюче перебування позивача в трудових відносинах з ГУ МВС в Запорізькій області у період з моменту поновлення позивача на посаді до звільнення, яке відбулось 13.12.2021 року, є лише протиправною бездіяльністю відповідача, оскільки ним не було дотримано своєчасної процедури звільнення працівника, у зв`язку з проведенням реорганізації органів внутрішніх справ.

Реформування державного органу не є підставою для невиплати грошового забезпечення працівнику, який фактично перебуває в трудових відносинах з реформованим державним органом, та не звільняє роботодавця від виплати заробітної плати, в даному випадку грошового забезпечення.

Той факт, що працівник позбавлений можливості виконувати посадові функції та обов`язки є підставою для повідомлення про скорочення штату та подальшого вивільнення працівника, у разі неможливості переведення на іншу роботу, однак, не звільняє роботодавця від обов`язку оплати праці працівника, з яким трудові відносини не припинено.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Доводи відповідача з приводу того, що позивач після поновлення на роботі не виконував жодних трудових функцій, а тому не має права на отримання грошового забезпечення, суд вважає необґрунтованими оскільки, по-перше, вони не підтверджені жодними доказами, по-друге, чинним законодавством не передбачено підстав для невиплати грошового забезпечення працівнику, за умови не забезпечення його відповідними трудовими завданнями після поновлення на роботі.

Відповідна правова позиція підтримана Третім апеляційним адміністративним судом в постанові від 15.09.2021 року у справі №340/4492/20.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 року у справі №813/1247/17.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу застосуванню підлягають положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі за текстом - Порядок №100).

Викладене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 23.04.2020 р. у справі №822/880/16 (провадження №К/9901/17959/19, №К/9901/18047/19), від 25.07.2019 р. у справі №814/844/16 (провадження №К/9901/1756/17), від 11.03.2020 р. у справі №280/5328/18 (провадження №К/9901/30806/19).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду щодо нарахування та виплати заробітної плати за вимушений прогул у справі №6-419цс16 середній заробіток визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100.

Також Верховний Суд у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16 висловив правову позицію, згідно з якою сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає будь-яким зменшенням, оскільки чинне законодавство не містить жодних підстав для цього.

Нормами п. 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують

місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна

виплата, працівник не працював, середня заробітна плата

обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3,4 п. 8 Порядку №100).

Відповідно до п.8 розділу IV Порядку (Постанова КМУ 100) передбачено спеціальний порядок обчислення середнього заробітку з урахуванням не робочих, а календарних днів. Наказом Міністра внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 року, затверджено порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання. Вказаний Порядок зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 та був опублікований - відповідно набрав чинності, 27 травня 2016 року (Офіційний вісник України від № 39) та застосовується до осіб, що призначені на посади рядового на начальницького складу Національної поліції.

В зв`язку з тим, що позивач не був призначений на будь-яку посаду в Національної поліції, наказ МВС № 260 не застосовується до спірних правовідносин.

Відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі 804/18599/14 середньомісячна заробітна плата позивача складає 10592,30 грн., середньоденне грошове забезпечення складає 504,40 грн.

Відповідно до листа Мінсоцполітики від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 кількість робочих днів протягом періоду жовтень 2020 грудень 2020 року (включно) помісячно складає: жовтень 2020 року 11 робочих днів; листопад 2020 року 21 робочий день; грудень 2020 року 22 робочі дні.

Відповідно до листа Мінсоцполітики від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» кількість робочих днів протягом періоду січень 2021 грудень 2021 року (включно) помісячно складає: січень 2021 року 19 робочих днів; лютий 2021 року 20 робочих днів; березень 2021 року 22 робочих днів; квітень 2021 року - 22 робочих днів; травень 2021 року 18 робочих днів; червень 2021 року 20 робочих днів ; липень - 22 робочих днів; серпень - 21 робочих днів; вересень - 22 робочих днів; жовтень - 20 робочих днів; листопад - 22 робочих днів; грудень 9 робочих днів (по 13.12.21 включно).

Загальний розрахунок робочих днів складає 291 робочий день.

Розрахунок грошового забезпечення позивача за період з 16.10.2020 року по 13.12.2021 року складає 146780,40 грн. (291 робочий день х 504,40 грн.).

Отже, позовна вимога про стягнення з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача заробітну плату (грошове забезпечення) за період з 16.10.2020 року по 13.12.2021 року у розмірі 146780,40 грн. (сто сорок шість тисяч сімсот вісімдесят грн. 40 коп.) підлягає задоволенню судом.

Стосовно вимоги позивача щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби та стягнення з ГУМВС України в Запорізькій області на користь позивача відповідно до вислуги років 34 роки 00 місяців 18 днів одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 180069,10 грн., суд зазначає наступне.

При звільненні 13.12.2021 року позивачу не нарахована та не виплачена одноразова грошова допомога. Відповідну інформацію відповідач не зазначив в наказі про звільнення та не заперечував вказаного факту у відзиві.

Також, про виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні позивача 28.10.2014 року відповідач не зазначив, позивач стверджує, що відповідну виплату не отримував.

Відповідно до положень ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до положень п.10 Наказу МВС від 23.11.2016 року № 1235 «Про затвердження Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції» у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати.

Відповідачем не зазначено в наказі №6 о/с від 13.12.2021 року не зазначено про нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.11.2020 року у справі №822/3008/17, частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено будь-яких обмежень щодо обчислення вислуги років лише в календарних роках, а передбачено виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше.

Отже, позивач має право на виплату одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби за кожний повний календарний рік служби, оскільки його вислуга складає більше 10 років.

При цьому, як зазначено вище, судом не здійснювався розрахунок вислуги років позивача, враховуючи зарахування періоду проходження служби (в тому числі час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року, оскільки у відповідності до вище проаналізованих нормативних актів, вказані повноваження є дискреційними повноваженнями відповідача.

Спірним станом на день розгляду цієї справи судом є питання зарахування періоду проходження служби (в тому числі час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року, а тому розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за кожний повний календарний рік служби, необхідно здійснити відповідачу після належно проведеного розрахунку вислуги років позивача, з урахуванням періоду служби з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Отже, суд частково задовольняє позовну вимогу про визнання протиправними дій ГУМВС в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби та зобов`язує ГУМВС України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з урахуванням вислуги років за період проходження служби з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій ГУМВС в Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 (М-033974) за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року та стягнення з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року в розмірі 110740,32 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 затверджено «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ». Як передбачено п.49 вказаного Положення №114, особам рядового начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються. Тобто, Положення №114, яке є спеціальним законодавством, регулює проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з п.52 цього ж Положення №114, чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця року.

Також, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), дія якого відповідно до абз.1 п.1 ст.3 поширюється на військовослужбовців правоохоронних органів, зокрема встановлено: нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними; ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2); військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (ст.12).

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені п.1 та 4 цієї статті (абз.2 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Зазначена норма права не містить особливостей регулювання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Разом з тим, преамбулою Закону України «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

При цьому, як передбачено абз.2-3 ст.12 Закону України «Про відпустки», невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Зазначені спірні правовідносини фактично стосуються не нарахованої та не виплаченої позивачу грошової компенсації за відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення при щорічній відпустці, яка належить до державних мінімальних гарантій, право на стягнення яких в силу ст.233 КЗпП України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 15.10.2013р. №8-рп/2013 та №9-рп/2013, не обмежується будь-яким строком.

До того ж, як передбачено абз.4 ст.24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Тобто, позивачу, як працівнику МВС, має бути надано відпустку, а у разі ненадання такої відпустки, має бути надана відповідна грошова компенсація.

У постанові від 13.06.2017 року у справі №21-1393а17 Верховний Суд роз`яснив, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Судом встановлено, що 30.11.2020 року позивач звернувся з рапортом на ім`я Голови ліквідаційної комісії ГУМВС в Запорізькій області щодо надання щорічної відпустки за 2020 рік, а також невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по час подання рапорту. В разі неможливості надання відпусток, позивач просив надати розрахунок грошової компенсації за дні невикористаних відпусток та грошову компенсацію за період з 28.10.2014 року по час подання рапорту.

Листом від 11.12.2020 року за підписом Голови ліквідаційної комісії в Запорізькій області Терещенко С.В. позивача було повідомлено, що розгляд рапорту по суті буде здійснено після набрання чинності рішення суду за результатами розгляду справи №804/18599/14 в порядку апеляційного провадження.

Постановою від 17.03.2021 року у справі №804/18599/14 Третій апеляційний адміністративний суд залишив апеляційні скарги МВС України та ГУМВС України в Запорізькій області без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року без змін.

31.03.2021 року позивач звернувся з повторним рапортом на ім`я Голови ліквідаційної комісії в Запорізькій області щодо надання щорічної відпустки за 2020 рік, а також невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по час подання рапорту. В разі неможливості надати відпустки, позивач просив надати розрахунок грошової компенсації за дні невикористаних відпусток та грошову компенсацію за період з 28.10.2014 року по час подання рапорту.

Листом за № 12/892 від 29.04.2021 року за підписом заступника Голови ліквідаційної комісії в Запорізькій області Човган Т. в наданні відпусток або компенсацій за їх невикористання, позивачу було відмовлено.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону).

Згідно з ч.1 статтею 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Зазначені соціальні гарантії працівника на отримання щорічних відпусток, а також щодо отримання грошової компенсації в разі їх невикористання закріплені в ст.83 КЗпП України, а саме у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України та ст. 9 Закону «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Відповідно до п. 3.4.8 наказу МВС №499 від 31.12.2007 року «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» за бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Відповідно до п.3.6.1. Наказу МВС №499 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які відповідно до законодавства України мають право на відпустки (чергові та додаткові, короткострокові, соціальні, у зв`язку з вагітністю та пологами), виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, встановленому за основною (а не тимчасовою) штатною посадою на день вибуття у відпустку.

Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. При цьому, тривалість відпустки визначається за період від дати поновлення на роботі.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Аналіз положень статей 9, 24 Закону України «Про відпустки» дає підстави для висновку, що позивач, якого після незаконного звільнення було поновлено на роботі, має право на отримання грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за весь період, протягом якого він з вини відповідача не працював.

Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.02.2021 року у справі №809/1947/167.

Отже, позивач має право на виплату грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року, проте відповідачем не здійснено належний розрахунок відповідної компенсації, а сума до стягнення визначена позивачем самостійно.

Суд зазначає, що спірним у цій справі є сам факт виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року, а не неналежно проведений розрахунок відповідної компенсації, а тому належним способом захисту порушеного права, з урахуванням дискреції роботодавця, є зобов`язання ГУ МВС в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Суд визначає право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані відпустки, а розрахунок суми до виплати підлягає здійсненню відповідачем, як органом до повноважень якого віднесені відповідні функції.

Стосовно позовної вимоги щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (М-033974) матеріальної допомоги для оздоровлення за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року та стягнення з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача неотриману матеріальну допомогу для оздоровлення за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року в сумі 74146,10 грн., та щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (М-033974) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року та стягнення з ГУМВС в Запорізькій області на користь позивача неотриману матеріальну допомогу для вирішення соціальнопобутових питань за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року в сумі 74146,10 грн., суд зазначає наступне.

Спеціальним законодавством, яке визначало порядок проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у спірний період були Закон України "Про міліцію", Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого Постановою КМУ від 29.07.1991 року №114 та інші нормативно-правові акти. Приписами пункту 12 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови КМУ від 07.11.2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб"(далі Постанова №1294), (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМ № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених Постановами КМ № 1052 від 27.12.2017, № 103 від 21.02.2018) обумовлено, що керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 року за №499, (далі - Наказ №499), (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ № 1131 від 31.10.2016), в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин

Розмір матеріальної допомоги на оздоровлення визначався пунктом 2.17 Інструкції №499, відповідно до підпункту 2.17.1 якого, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення при щорічній основній відпустці в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Згідно підпункту 2.17.3 цієї ж Інструкції №499 допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається в разі вибуття в чергову відпустку у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати. Підставою для надання допомоги для оздоровлення особам рядового чи начальницького складу є наказ про особовий склад, за яким особа рядового чи начальницького складу вибуває в чергову відпустку (пп. 2.17.4). Фактичні витрати на матеріальну допомогу відповідно до вимог бюджетного законодавства проводяться тільки в межах затвердженого кошторисом фонду грошового забезпечення (пп. 2.17.5).

З аналізу наведених норм законодавства, судом встановлено, що умовами отримання матеріальної допомоги для оздоровлення є наявність бюджетних асигнувань та вибуття працівника у щорічну відпустку.

Умовою надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є наявність бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

31.03.2021 року позивач звернувся з рапортом на адресу Голови ліквідаційної комісії з проханням розглянути рапорт від 30.11.2020 року та надати відповідно до Закону України «Про відпустки», наказу МВС України №499/2007 року: розрахунок грошової компенсації за дні невикористаних щорічних відпусток за період з 28.10.2014 року по день звернення; грошову компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток за період з 28.10.2014 року по день звернення; матеріальну допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення в зв`язку з утриманням трьох малолітніх дітей за період з 28.10.2014 року по день звернення.

Листом № 12/892 від 29.04.2021 року за підписом заступника голови ліквідаційної комісії Човган Т. позивачу в наданні щорічних відпусток, а також матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань відмовлено, у зв`язку з тим, що наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1388 всі посади ГУМВС ліквідовано, асигнування з бюджету на їх утримання не виділялись.

Суд звертає увагу, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою працівнику, а є додатковою соціальною гарантією у випадку наявності бюджетних асигнувань на цю мету.

Відповідачем підтверджено у відзиві, що асигнування з державного бюджету за КЕКВ 2112 «грошове забезпечення», в тому числі для здійснення виплат допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань ГУМВС України в Запорізькій області не виділяються.

Відтак, для отримання позивачем виплат допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань відсутня обов`язкова умова наявність відповідних бюджетних асигнувань.

Судом не встановлено порушень відповідачем законодавства в цій частині, а тому позовна заява в частині заявлених позовних вимог про виплату допомоги для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, не підлягає задоволенню судом.

За наслідком розгляду справи, судом встановлено, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 908,00 грн., що документально підтверджується квитанцією від 16.12.2021 року.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, позивачем сплачено судовий збір за вимоги щодо розрахунку вислуги років. Судом відповідні вимоги задоволено частково, а тому судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог у сумі 454,00 грн.

Керуючись ст.ст. 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (вул. О. Матросова, 29, м.Запоріжжя, 69005, ) про визнання протиправним наказу, визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974), заступника начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки, в частині визначення календарної вислуги років.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо не зарахування періоду проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року на посаді заступника начальника ГУМВС в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки - до вислуги років, необхідної для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області змінити наказ № 6 «По особовому складу» від 13.12.2021 року про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 (М-033974) - в частині визначення календарної вислуги років та зарахувати до вислуги років, необхідної для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб": період проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року на посаді заступника начальника ГУМВС в Запорізькій області - начальника міліції громадської безпеки та вислугу років на пільгових умовах.

Визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням періоду проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області провести розрахунок та виплату ОСОБА_1 (М-033974) одноразової грошової вихідної допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням періоду проходження служби (час вимушеного прогулу) з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 (М-033974) заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 16.10.2020 року по день звільнення 13.12.2021 року.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на користь позивача заробітну плату (грошове забезпечення) за період з 16.10.2020 року по 13.12.2021 року у розмірі 146780,40 грн. (сто сорок шість тисяч сімсот вісімдесят грн. 40 коп.).

Визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 (М-033974) за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області провести розрахунок та виплату ОСОБА_1 (М-033974) грошової компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 (М-033974) за період з 28.10.2014 року по 13.12.2021 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454 грн.00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова