Справа № 640/21967/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 72 окремої механізованої бригади Оперативного командування "Північ" Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці у грошовому забезпеченні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до 72 окремої механізованої бригади Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив (з урахуванням уточнень):
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 8 серпня 2019 року № 206-РС (параграф 3), згідно з яким позивача, військовослужбовця військової служби за контрактом, механіка-водія механізованої роти механізованого батальйону у зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність переведено на становище військовослужбовця строкової служби та направлено для проходження строкової військової служби як такого, що не вислужив ;
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 8 серпня 2019 р. №247, відповідно до якого солдата ОСОБА_1 , механіка-водія 3 механізованої роти механізованого 1 механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 8 серпня 2019 р. № 206-РС, з 8 серпня 2019 р. в зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність, переведено на становище військовослужбовця строкової служби;
- поновити військовослужбовця строкової служби солдата ОСОБА_1 , на посаді механіка-водія механізованої роти механізованого батальйону для проходження військової служби у Збройних Силах України відповідно до Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та рядового складу від 30 січня 2018 р. з 8 серпня 2019 р.;
- стягнути із відповідача на користь ОСОБА_1 різницю в грошовому забезпеченні за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді електрика-дизеліста, яку він недоотримав на посаді механіка-водія механізованої роти механізованого батальйону відповідно до Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського та рядового складу від 30 січня 2018 р. внаслідок незаконного переміщення по службі з 8 серпня 2019 р.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду та задовольнити позовні вимоги.
Доводи апелянта аналогічні викладеним у позовній заяві та мотивовані тим, що підстави для його звільнення були відсутні, а наказ не відповідає вимогам діючого законодавства. Також вказано, що під час проходження служби за контрактом позивач був сумлінним виконавцем обов`язку щодо захисту української держави, її незалежності та територіальної цілісності, є учасником бойових дій, має гарну репутацію, користувався повагою серед військовослужбовців. Вину у вчиненні інкримінованого злочину позивач не визнає, а дата його вчинення мала місце під час відпустки і не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без представника відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 30 січня 2018 року позивач уклав з Міністерством оборони в особі командира військової части НОМЕР_2 контракт про проходження ним військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки.
У період з 25 травня 2018 р. по 20 січня 2019 р. та з 30 липня 2019 р. по 2 серпня 2019 р. позивач проходив службу в районі проведення операції об`єднаних сил на сході України.
11 травня 2019 р. на Центральному залізничному вокзалі в м. Києва позивача затримано працівниками поліції за підозрою у вчинені злочину, передбачено ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки у речовому мішку позивача працівниками поліції було виявлено дві бойові гранати Ф-1 та три запала до них.
13 серпня 2019 р. Військовою прокуратурою Центрального регіону України обвинувальний акт щодо позивача надіслано до Солом`янського районного суду м. Києва.
Станом на день винесення рішення суду у цій адміністративній справі Солом`янським районним судом міста Києва продовжується судовий розгляд у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000767 від 11 травня 2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
11 травня 2019 р. командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ № 1189 «Про призначення службового розслідування за фактом затримання працівниками поліції солдата ОСОБА_1 з вибуховими предметами».
За результатом службового розслідування складено Акт від 15 травня 2019 р. № 4616 службового розслідування за фактом незаконного поводження з боєприпасами солдатом ОСОБА_1 .
За наслідками службового розслідування встановлено наступне. Солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка - водія 5 механізованої роботи 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . 11 травня 2019 р. солдат ОСОБА_1 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 11 травня 2019 р. перебував у черговій відпустці та у зв`язку з особистими справами знаходився в м. Києві. Близько 15:00 цього дня, коли вказаний військовослужбовець знаходився біля станції метро «Вокзальна», до нього підійшли співробітники поліції з метою перевірки особистих документів. В подальшому співробітники поліції запропонували пройти йому до приміщення чергової частини з метою огляду особистих речей, на що останній погодився. В службовому приміщенні поліції в присутності понятих був оглянутий речовий мішок військовослужбовця ОСОБА_1 . В процесі огляду в речовому мішку було виявлено поліетиленовий пакет, в якому знаходились дві гранати Ф-1 та три запала до них. Працівниками поліції були складені документи про вилучення цих вибухових предметів. По даному факту було внесено запис до ЄДР за 0000767 щодо вчинення солдатом ОСОБА_1 кримінального правопорушення за статтею 263 КК України.
Під час службового розслідування відповідачем було отримано пояснення у позивача, в якому він підтвердив зазначені обставини виявлення у нього в речовому мішку гранат та запалів, однак стверджував, що не може пояснити як вони опинилися в рюкзаку.
Відповідно до Акту під час службового розслідування встановлено, що позивач порушив вимоги чинного законодавства, настанов вищого керівництва та постанов про заборону вивозу із зони ООС зброї та боєприпасів.
При службовому розслідувані було враховано, що солдат ОСОБА_1 командиром 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_2 по службі характеризується з посередньої сторони, під час служби в підрозділі не отримував дисциплінарних стягнень, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався.
Відповідно до Висновків службового розслідування в діях солдата ОСОБА_1 присутні ознаки кримінального правопорушення, передбачені статтею 263 КК України. Окрім цього, солдат ОСОБА_1 порушив вимоги статті 127 (обов`язки солдата) та ст. 128 (обов`язки солдата) Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, розділу пункту 1 розділу Х Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом МОУ № 359 від 29 червня 2005 р.
За результатами службового розслідування в акті було запропоновано за порушення військової дисципліни на підставі пункту «ж» ст. 49 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накласти дисциплінарне стягнення у вигляді «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю» на механіка-водія 5 механізованої роти 2 механізованого батальйон військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .
16 травня 2019 р. командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 1247 «Про результати службового розслідування за фактом незаконного поводження з боєприпасами солдатом ОСОБА_1 ». Відповідно до цього наказу за порушення військової дисципліни на підстав пункту «ж» ст. 49 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю на механіка-водія 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 .
Указаний наказ доведено до відома позивача 6 серпня 2019 р., що підтверджується його підписом.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 8 серпня 2019 р. № 247 солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 8 серпня 2019 р. № 206-РС, відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 195 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 8 серпня 2019 року в зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність, переведено на становище військовослужбовця строкової служби.
Позивач вважаючи спірні накази протиправними та такими, що порушують його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні накази від 8 серпня 2019 року № 206-РС (параграф 3), згідно з яким позивача, військовослужбовця військової служби за контрактом, механіка-водія механізованої роти механізованого батальйону, у зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність переведено на становище військовослужбовця строкової служби та направлено для проходження строкової військової служби як такого, що не вислужив , та від 8 серпня 2019 р. №247, відповідно до якого солдата ОСОБА_1 , механіка-водія 3 механізованої роти механізованого 1 механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 8 серпня 2019 р. № 206-РС, з 8 серпня 2019 р. в зв`язку з достроковим розірванням контракту через службову невідповідність, переведено на становище військовослужбовця строкової служби, є правомірними, відповідають вимогам законодавства і підстави для їх скасування відсутні.
Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на таке.
Згідно з приписами підпункту "д" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: п.2) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): пп. д) через службову невідповідність.
Згідно з ч.6 ст.23 цього ж Закону військовослужбовці, прийняті на військову службу за контрактом із числа військовослужбовців строкової військової служби та громадян призовного віку, які не проходили строкову військову службу, в разі розірвання контракту направляються для проходження строкової військової служби, якщо вони не вислужили встановлені строки строкової військової служби, за винятком випадків, передбачених підпунктами "б", "г", "ґ" чи "ж" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення).
Згідно з п. 228 цього Положення звільнення з військової служби через службову невідповідність здійснюється в разі: застосування до військовослужбовця відповідного дисциплінарного стягнення, передбаченого Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Пунктом 238 Положення визначено, що наказ про застосування до військовослужбовця такого дисциплінарного стягнення, як звільнення з військової служби через службову невідповідність, є підставою для видання наказу про його звільнення.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24 березня 1999 р. № 548-ХІV (далі - Статут № 548- ХІV).
Статтею 3 Статуту № 548-ХІV передбачено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з вимогами ст. 9 Статуту № 548-ХІV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до вимог ст. 9 Статуту № 548-ХІV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок (ст. 13 Статуту № 548-ХІV).
Статтею 26 Статуту № 548-ХІV визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
За приписами ст. 27 Статуту №548-ХІV військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 49 Статуту №548-ХІV військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 р. № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут).
Дисциплінарний статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Згідно з вимогами статті 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Вимогами ст. 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Положеннями пунктів 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено порядок накладення дисциплінарних стягнень, відповідно до якого на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Згідно з вимогами статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Стаття 85 Дисциплінарного статуту визначає, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Згідно з ч.2 ст.86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 р. № 608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок № 608).
Вимогами п. 1 розділу ІІ Порядку № 608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування.
Визначено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Згідно з вимогами п. 1 розділу ІV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Згідно з п. 1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до вимог п. 5 розділу V Порядку № 608 акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожен учасник службового розслідування має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Згідно з вимогами п. 6 розділу V Порядку № 608 після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Пунктом 1 розділу VІ Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Відповідно до вимог п. 2 розділу VІ Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення.
У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Згідно з вимогами п. 3 розділу VІ Порядку № 608 якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Відповідно до статті 97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку (статті 98 Дисциплінарного статуту).
Матеріалами справи та відповідним актом підтверджується, що стосовно позивача проведено службове розслідування, за наслідками якого його притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Про факт службового розслідування стосовно позивача було повідомлено належним чином, що підтверджується його підписами на документах, а також наданими письмовими поясненнями. При цьому, позивачем під час службового розслідування визнано вину у вчиненні дисциплінарного правопорушення, що зазначено особисто позивачем в своїх поясненнях. Так, позивачем визнано, що у його речовому мішку виявлено дві бойові гранати Ф-1 та три запали до них.
Колегією суддів враховано, що гранати Ф-1 і запали до них відносяться до категорії боєприпасів і вибухових пристроїв, саме ці предмети було виявлено у позивача працівниками поліції, тоді як вони вилучені із цивільного обігу, а їх зберігання, перевезення є забороненим.
Саме ці обставини були встановлені щодо позивача за результатами проведеного відповідачем службового розслідування.
Отже, за наслідками службового розслідування відповідачем встановлено, що позивачем вчинено дисциплінарне правопорушення, за яке його притягнуто до дисциплінарної відповідальності - достроково розірвано контракт через службову невідповідність, тобто звільнено з військової служби за контрактом.
Оскільки позивач не проходив строкової військової служби, то наслідком дострокового розірвання контракту стало застосування відповідачем приписів ч.6 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", згідно з якою, в разі розірвання контракту такі військовослужбовці направляються для проходження строкової військової служби, якщо вони не вислужили встановлені строки строкової військової служби.
Колегія суддів враховує посилання позивача про те, що він є учасником бойових дій. Разом з тим, наведена обставина не є підставою для звільнення позивача від дисциплінарної відповідальності за вчинене дисциплінарне правопорушення. Аналогічних висновків колегія суддів притримується при оцінці тверджень апелянта стосовно того, що він має гарну репутацію, користувався повагою серед військовослужбовців та займався громадською діяльністю.
Згідно з приписами ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" позивач під час слідування з військової служби у відпустку є таким, що виконує обов`язки військової служби, що спростовує наведені у позові твердження позивача про те, що правопорушення не стосується виконання ним обов`язків по службі.
Водночас, вимоги закону та Дисциплінарного статуту щодо дотримання військової дисципліни є достатньо чіткими, зокрема для позивача. Отже, позивач, як військовослужбовець та особа, яка перебувала в зоні проведення операції об`єднаних сил, повинен мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо нього у разі носіння двох гранат Ф-1 та трьох запалів до них. Вимоги наведених вище норм законів і статутів, які передбачають певні обмеження права для військовослужбовців та покладають на них певні обов`язки, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки.
В частині тверджень апелянта стосовно того, що його вина у вчиненні злочину повинна бути встановлена виключно судом, колегія суддів вказує, що предметом даного спору є притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Питання, пов`язані із притягненням позивача до кримінальної відповідальності, вирішуються у порядку кримінального судочинства іншим судом. Разом з тим, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості його притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення одного й того ж діяння.
Оцінюючи доводи апелянта в частині допущення відповідачем процедурних порушень при винесенні спірних наказів, колегія суддів враховує, що лише порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
В залежності від характеру процедурних порушень такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справа №813/1790/18.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів звертає увагу, що скаржником не було доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваного рішення, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
За наведених обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин, судова колегія приходить до висновку про правомірність спірних наказів, а відповідно відсутності підстав для задоволення похідних позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді на військовій службі за контрактом та стягнення на його користь різниці в грошовому забезпеченні.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 72 окремої механізованої бригади Оперативного командування "Північ" Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення різниці у грошовому забезпеченні залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 26.04.2022.