Справа № 320/10784/21
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2022 року Київ № 320/10784/21
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач), в якому позивачка просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки виплати позивачці грошової компенсації за неотримане речове майно;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного (остаточного) розрахунку з позивачкою при її звільненні з військової служби у запас, 15.11.2019;

- стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 16.11.2019 по 04.04.2021 включно у розмірі 299 798, 59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем безпідставно затримано виплату грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні позивачки з військової служби у запас на 511 днів, у зв`язку із чим вона має право на середній заробіток за весь час затримки виплати цих коштів, проте відповідач безпідставно відмовляє їй у виплаті спірних сум, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до ухвали від 13.09.2021 судом відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, за результатом вивчення змісту якого судом установлено, що відповідач позов не визнав, у задоволення позовних вимог просив відмовити. Зазначив, що відносно військовослужбовців Національної гвардії України жодним нормативно-правовим актом не передбачено поняття «заробітна плата», а застосовується термін «грошове забезпечення» як вид забезпечення військовослужбовців згідно з вимогами статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тому стягнення з відповідача середньомісячної заробітної плати на користь позивачки не можливо, оскільки позивачка перебуваючи на військовій службі заробітної плати не отримувала, а їй виплачувалось грошове забезпечення. Зазначено, що застосування Кодексу Законів про працю України до військовослужбовців Національної гвардії України є хибним, оскільки на них розповсюджується спеціальне законодавство військової сфери. Зазначено також, що існуюча встановлена чинним законодавством система фінансування витрат, у тому числі при звільненні з військовослужбовців, нарахувань виплат таким особам не дозволяє у день звільнення розрахувати звільненого військовослужбовця.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та наділена адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 13.12.2018 позивачка є учасником бойових дій.

Статус учасника бойових дій підтверджений також довідкою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 23.10.2018 № 134, відповідно до якої позивачка у званні старшого лейтенанта медичної служби у період з 05.06.2018 по 06.09.2018 дійсно брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів у с. Успенівка Донецької області.

З матеріалів справи та доданих до неї письмових доказів слідує, що з 16.11.2015 по 19.11.2019 позивачка проходила військову службу у Національній гвардії України, що підтверджено даними трудової книжки серії НОМЕР_4 від 01.08.2011.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 15.11.2019 № 261, припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 ), яка здала справи і обов`язки за посадою начальника медичного пункту гаубичного артилерійського дивізіону (ВОС 9010103), та звільнену відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 01.11.2019 № 199 о/с у запас у зв`язку із закінченням строку контракту без права носіння військової форми одягу 15.11.2019 та направлена для взяття на військовий облік до Ірпінсько-Бучанського ОМВК Київської області.

Однак, при звільнення з військової служби позивачці не була нарахована та виплачена відповідачем грошова компенсація за неотримане речове майно.

09.04.2021 на картковий рахунок позивачки здійснено безготівкове зарахування 20 720, 08 грн. компенсації за недоотримане речове майно згідно із постановою КМУ від 16.03.2016 № 178.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, а також щодо непроведення повного (остаточного) розрахунку при звільненні з військової служби у запас 15.11.2019, позивачка звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходив із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі передбачені нормами Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

У силу вимог частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі військова частина), а командирам (начальникам) військової частини наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 15.11.2019 № 261 вбачається, що відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу позивачці не виплачувати.

Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 15.03.2018 № 200, наказано виплатити позивачці премію за особистий внесок у загальні результати служби за період з 01 по 15 листопада 2019 року у розмірі 195 відсотків посадового окладу.

Допомога для оздоровлення за 2019 рік та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, передбачені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 15.03.2018 № 200, виплачені.

Позивачка самостійно вказує у позові, що зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, у тому числі командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Разом із тим, матеріали справи не місять жодних документальних доказів звернення позивачки до відповідача із відповідним рапортом (заявою) з метою отримання спірної грошової компенсації.

У той же час у матеріалах справи відсутній наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про виплату спірної грошової компенсації, відсутня довідка про вартість речового майна, що належить видачі тощо.

Оскільки позивачка не реалізувала своє право, у тому числі протягом усього часу до фактичної виплати, тобто протягом 511 днів із дня звільнення, на витребування спірної грошової компенсації шляхом звернення до відповідача із заявою (рапортом), обґрунтування позовних вимог у цій частині з посиланням на порушення її прав та соціальних гарантій, передбачених чинним законодавством України є безпідставними.

Натомість, матеріали справи містять докази розрахунку з позивачкою, що підтверджено довідкою відповідача про нараховане та виплачене грошове забезпечення від 30.06.2021 № 132 за період з листопада 2015 року по листопад 2019 року в загальному розмірі 740 737, 70 грн. (щомісячне грошове забезпечення), 148 767, 22 грн. (одноразові додаткові види грошового забезпечення) та 1681, 36 грн. (індексація грошового забезпечення), і спору щодо невиплати (не розрахунку) із позивачкою після звільнення з військової служби та не здійснення повного розрахунку відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 15.11.2019 № 261 матеріали справи не містять.

Щодо позовних вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення). Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Водночас таке питання врегульоване КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України врахована судом у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас щодо аргументів позивачки про невиплату їй під час звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористане речове майно, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі Порядок № 178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їхньою заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Отже чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Водночас умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Аналогічні висновки були викладені в постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 27.01.2021 у справі № 340/680/20, від 29.07.2021 по справі № 807/761/15.

Системний аналіз пунктів 3-4 Порядку № 178 дає підстави стверджувати, що особа має право отримати грошову компенсацію за неотримане речове майно: перед звільненням - у разі подання відповідного рапорту під час проходження служби; після звільнення - у разі подання відповідного рапорту після звільнення.

У постановах від 27.01.2021 у справі № 340/680/20 та від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а Верховний Суд звернув увагу на те, що відсутність відповідного рапорту військовослужбовця, поданого під час проходження служби, виключає правові підстави для виплати військовою частиною грошової компенсації за неотримане речове майно під час звільнення й не тягне настання для неї відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Як установлено судом, позивачку виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення 15.11.2019, проте жодних доказів звернення із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби матеріали справи не містять.

Натомість така компенсація надійшла на картковий рахунок позивачки 09.04.2021 у сумі 20 720, 08 грн.

У зв`язку із неподанням позивачкою до військової частини рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби або одразу після звільнення, судом не установлено протиправної бездіяльності відповідача щодо затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, а також щодо непроведення повного (остаточного) розрахунку при звільненні з військової служби у запас 15.11.2019.

З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України доходить висновку про відсутність в діях відповідача порушень вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення цього позову.

Як установлено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Натомість, позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені нею доводи спростовані фактичними обставинами справи.

У підсумку, з урахуванням зазначеного у сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив із того, що статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено відшкодування позивачці витрат зі сплати судового збору у випадку відмови у позові, а також те, що позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до закону.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.