Справа № 160/1357/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2022 року Справа № 160/1357/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21.01.2022р. (через систему «Електронний суд») ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 18.02.2022р., просить:

- визнати бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації з нарахування та виплати позивачеві компенсації, як реабілітованому, протиправною;

- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити нарахування та виплатити позивачеві компенсацію як реабілітованому;

- стягнути з Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації моральну шкоду у сумі 162000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є реабілітованою особою згідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що підтверджується рішенням Національної комісії з реабілітації від 27.08.2019р. та посвідченням серії НОМЕР_1 , у зв`язку із чим упродовж 2020-2021р.р., зокрема, останній раз 23.09.2021р. звертався до відповідача із заявами та доданими до них всіх необхідних документів щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації як реабілітованій особі у розмірі, встановленому статтею 5 наведеного Закону та постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2021р. №535 (далі Постанова КМУ №535), проте, відповідачем відповідного рішення не було прийнято в порушення вимог п.10 Постанови КМУ №535, а відмова у такій виплаті, викладена відповідачем у листах від 21.09.2021р. та від 15.12.2021р. з приводу відсутності затвердженого механізму вказаних виплат є бюрократичним ухиленням від відповідальності, тому, на думку позивача, така бездіяльність відповідача у нарахуванні та виплаті йому грошової компенсація як реабілітованій особі є протиправною. Окрім того, позивач зазначає, що вказаною протиправною бездіяльністю відповідача йому спричинено моральні страждання (відчуття пригніченості, погіршення стану здоров`я, що додають значних душевних страждань, неможливість повноцінного харчування та застосування профілактичних заходів), які він оцінює в сумі 162000 грн. із розрахунку 27 мінімальних заробітних плат х6000, яка ним розрахована за методикою ОСОБА_2 , що також відповідає судовій практиці рішень Європейського суду з прав людини (а.с.1-5,21-28).

Ухвалою суду від 23.01.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 24.03.2022р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України; надати суду копії заяви позивача щодо виплати грошової компенсації як реабілітованій особі та доданих до неї документів, які були направлені на адресу відповідача супровідним листом Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №1/01-22/4815 від 23.09.2021р. виходячи з вимог ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.37).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, від відповідача 06.04.2022р. засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив визнати департамент неналежним відповідачем у справі, відмовити позивачеві у його вимогах у повному обсязі посилаючись на те, що постановою Кабінету Міністрів України №535 від 19.05.2021р. «Деякі питання реалізації Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» затверджено Положення про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі (ув`язнення) або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» та повернення будівель і іншого майна, вилучених під час репресій або відшкодування їх вартості таким особам або їх спадкоємцям (далі Постанова КМУ №535), згідно до п. 6 згаданої Постанови, для отримання такої грошової компенсації реабілітована особа зобов`язана подати визначений перелік документів, зокрема, паспорт громадянина України, посвідчення реабілітованої особи, рішення про визнання особи реабілітованою (за наявності), посвідчення про реабілітацію та довідки, що підтверджують строк відбування покарання (у разі потреби), проте, відповідач вказує, що позивачем до позову не було додано рішення національної комісії з реабілітації про визнання особи реабілітованою. Окрім того, відповідач у відзиві посилається і на те, що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 15.02.2019р. було затверджено Положення про регіональну комісію з реабілітації при Дніпропетровській обласній державній адміністрації та склад цієї комісії до якого входять і працівники відповідача, а розпорядженням №Р-353/0/3-21 від 14.04.2021р. було затверджено Положення про Департамент соціального захисту населення облдержадміністрації відповідно до якого департамент не наділений повноваженнями прийняття рішення та здійснення виплати грошової компенсації реабілітованим особам, тому відповідачем не ведеться персональний облік отримувачів такої допомоги і не здійснюється персональне нарахування та виплати усіх видів допомоги (а.с.40-41).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 25.04.2022р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» був визнаний реабілітованою особою згідно рішення Національної комісії з реабілітації від 27.08.2019р., Висновку відповідної комісії та посвідчення реабілітованої особи за №124671 від 19.03.2020р., що підтверджується копіями наведених документів, наявних у справі (а.с.10-11,43-47, 56-60, 68-72).

06.09.2021р. позивач звернувся до відповідача зі зверненням (звернення МІ-1485254) на гарячу лінію з проханням виплатити йому грошову компенсацію як реабілітованій особі, а 23.09.2021р. подав до відповідача відповідну письмову заяву від 21.09.2021р., до якої було додано копії документів, а саме: копія паспорта, копія посвідчення реабілітованої особи, копія рішення Національної комісії з реабілітації від 27.08.2019р., копія постанови президії Верховного Суду РСФСР від 24.10.1990р., копія ідентифікаційного коду, вказана заява була зареєстрована відповідачем 05.10.2021р. за вх.№М-805, що підтверджується змістом копії наведеної заяви (а.с.42-49).

21.09.2021р., 19.10.2021р. та 15.12.2021р. за № М-759, № М-805 та № М-901 відповідачем надані позивачеві відповіді на його звернення, оформлені листами із найменуванням «Про розгляд звернення» зі змісту яких видно, що на сьогоднішній день не визначено порядок прийняття рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації реабілітованим особам, тому департаментом 14.12.2021р. направлено до Національної соціальної сервісної служби України ініціативного листа за №9174/0/192-21 щодо механізму призначення такої грошової компенсації, що підтверджується змістом копій наведених листів (а.с.12-13,34-35).

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача з нарахування та виплати йому грошової компенсації як реабілітованій особі, протиправною, звернувся з даним позовом та просить захистити його порушене право на отримання такої грошової компенсації шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату йому грошової компенсації як реабілітованій особі, а також і стягнути з відповідача моральну шкоду, яка визначена позивачем у розмірі 162000 грн.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову з виходом, при цьому, за межі позовних вимог з урахуванням приписів ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом обрання судом наступних способів захисту порушеного права, а саме: визнання бездіяльності відповідача, яка полягає у не прийнятті рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі за заявою позивача, поданою 23.09.2021р., у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535 протиправною; зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача, подану 23.09.2021р. та прийняти рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535 з урахуванням висновків, викладених у цьому судового рішенні у відповідності до приписів абзацу 2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади порядку визнання осіб реабілітованими та механізми відшкодування таким особам відповідної грошової компенсації чи повернення їм відповідного майна, вилученого під час репресій або відшкодування його вартості регулюються приписами Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-ХІІ від 17.04.1991р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №962) та Положенням про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості, особам, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі (ув`язнення) або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» та повернення будівель і іншого майна, вилучених під час репресій або відшкодування їх вартості таким особам або їх спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №535 від 19.05.2021р. (далі Постанова КМУ №535).

За приписами пункту 4 статті 12 Закону №962 встановлено, що реабілітованими особами, зокрема є особи, які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину.

Згідно до пункту 4 статті 14 Закону №962 передбачено, що цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб, зокрема, особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.

Формами репресій визначаються, зокрема, позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі ст.2 Закону № 962.

У відповідності до пункту 20 статті 3 Закону №962 встановлено, що ознакою здійснення репресій є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року за, зокрема, поширення "завідомо неправдивих вигадок, що ганьблять радянський державний або суспільний лад".

Статтею 5 вказаного Закону №962 передбачено, що для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до цього Закону, встановлено виплату грошової компенсації у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п`яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово.

Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом.

Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідний порядок виплати вказаної вище грошової компенсації реабілітованим особам встановлений Постановою КМУ №535.

Пунктом 2 наведеної Постанови КМУ №535 передбачено, що грошова компенсація нараховується у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не може перевищувати 75 розмірів мінімальної заробітної плати.

Сума до виплати обчислюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої відповідно до законодавства на момент прийняття рішення про виплату грошової компенсації.

Грошова компенсація за неповний місяць позбавлення волі (ув`язнення) або примусового поміщення у лікувальний заклад виплачується у розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

Після нарахування грошової компенсації реабілітованій особі одноразово виплачується до 15 розмірів мінімальної заробітної плати, решта належних грошей - пропорційно щомісяця протягом наступних п`яти років.

За можливості на вимогу реабілітованої особи всю нараховану грошову компенсацію або її залишок може бути виплачено одноразово.

Для отримання грошової компенсації реабілітована особа за місцем проживання подає до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (далі - уповноважений орган) заяву про виплату грошової компенсації.

До заяви додаються копії:

- паспорта громадянина України;

- посвідчення реабілітованої особи;

- довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи - для осіб, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення;

- рішення Національної комісії з реабілітації про визнання особи реабілітованою (у разі наявності) - для громадян, які отримали статус реабілітованої особи після набрання чинності Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (далі - Закон);

- посвідчення про реабілітацію та/або довідки, виданих відповідним органом республіки колишнього Союзу РСР або державним органом колишнього Союзу РСР, та документів, що підтверджують строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі (ув`язнення) у місцях позбавлення волі або строк примусового поміщення у лікувальні заклади, - для осіб, які були реабілітовані в колишній Українській РСР або іншій республіці колишнього Союзу РСР, архівних довідок, виданих архівними установами (у разі потреби);

- довідки, рішення або іншого документа про реабілітацію, виданих відповідним органом України, - для осіб, які були реабілітовані в Україні до набрання чинності Законом України від 13 березня 2018 р. № 2325-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (у разі потреби).

Уповноважений орган протягом трьох робочих днів перевіряє наявність всіх документів, визначених цим пунктом, та надсилає їх до відповідної обласної, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, Ради міністрів Автономної Республіки Крим для прийняття рішення щодо виплати грошової компенсації пункт 6 Постанови КМУ №535.

Також, пунктом 10 Постанови КМУ №535 передбачено, що протягом місяця з дня подання заяви та на підставі документів, визначених пунктом 6 цього Положення, обласна, Київська та Севастопольська міські держадміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим відповідно приймає рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації та не пізніше ніж через п`ять робочих днів після його прийняття надсилає заявнику копію такого рішення.

Виплата грошової компенсації реабілітованим особам та/або відшкодування цим особам або їх спадкоємцям вартості будівель та іншого майна, вилучених під час репресій, проводиться за рахунок коштів, передбачених у бюджеті Автономної Республіки Крим та/або обласних бюджетах пункт 18 Постанови КМУ №535.

Аналіз вказаних вищенаведених чинних законодавчих приписів свідчить про те, що наведеними нормами встановлено як умови, підстави, розміри відповідної грошової компенсації, яка виплачується реабілітованій особі, органи, які її повинні виплачувати, так і порядок та механізми такої виплати, зокрема, така виплата здійснюється за рахунок коштів, передбачених в обласному бюджеті та шляхом прийняття уповноваженими органами обласних держадміністрацій, за заявою реабілітованої особи, відповідного рішення про призначення (відмову у призначенні) такої грошової компенсації.

Таким чином, із наведеного аналізу норм чинного законодавства, можна дійти висновку, що вказаним Законом №962 та Постановою КМУ №535 встановлено як порядок, так і механізми виплати грошової компенсації реабілітованій особі, зокрема, шляхом прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі.

Так, як вбачається із матеріалів даної справи, позивач є реабілітованою особою, що підтверджується копіями рішення Національної комісії з реабілітації від 27.08.2019р., Висновку відповідної комісії та посвідчення реабілітованої особи за №124671 від 19.03.2020р. (а.с.10-11,43-47, 56-60, 68-72).

23.09.2021р. позивач звернувся із відповідною заявою до відповідача із долученням до неї зазначених у додатку до заяви переліку копій документів з приводу виплати йому грошової компенсації як реабілітованій особі (а.с.42-49).

В той же час, позивачеві на його заяву від 23.09.2021р. про виплату йому грошової компенсації як реабілітованій особі відповідачем були надані відповіді, оформлені листами від 21.09.2021р. №М-759, від 19.10.2021р. № М-805 та від 15.12.2021р. №М-901, що не передбачено, а відповідно, суперечить приписам п.10 Постанови КМУ №535.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем відповідного рішення у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535 за заявою позивача, поданою 23.09.2021р., відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не приймалось, таких доказів відповідачем суду не надано.

А у відповідності до проаналізованих судом приписів Постанови КМУ №535 видно, що вказаним нормативно-правовим актом встановлено як порядок, так і механізм виплати відповідної грошової компенсації реабілітованим особам, а саме: подання заяви реабілітованої особи із переліком необхідних документів, розгляд такої заяви відповідачем та прийняття відповідного рішення про призначення грошової компенсації (відмову у її призначенні).

При цьому, судом враховується і те, що навіть відсутність механізму та порядку виплати грошової компенсації як реабілітованій особі, розмір якої встановлений Законом №962, не звільняє відповідача як суб`єкта владних повноважень державний орган виконати вимоги відповідного Закону №962 та відсутність такого механізму не може ставитись в провину особі та звільняти відповідача від взятого державою зобов`язання за Законом, оскільки не визначення механізму і порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Також і відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (PincovdandPine v. The Czech Republic), Ґаші проти Хорватії (Gashiv. Croatia), Трго проти Хорватії (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу належного урядування, згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру (порядок, спосіб та механізм), що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

А отже, посилання відповідача у вищенаведених листах про відсутність порядку та механізму виплати грошової компенсації реабілітованій особі, як на підставу для відмови у такій виплаті є необґрунтованим та таким що суперечить вищенаведеним приписам Постанови КМУ №535, яка визначає як механізм, так і порядок таких виплат, а також уповноважених осіб, які приймають таке рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи відповідача у його листах від 21.09.2021р. №М-759, від 19.10.2021р. № М-805 та від 15.12.2021р. №М-901 про відсутність порядку та механізму призначення грошової компенсації як реабілітованій особі не відповідають дійсності та спростовується вищенаведеними приписами Закону №962 та Постанови КМУ №535, які визначають як порядок, так і механізм таких виплат, а тому така пасивна поведінка відповідача щодо не прийняття рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі за заявою позивача, поданою 23.09.2021р., у спосіб та порядку, встановленому п.10 Постановою КМУ №535 є протиправною бездіяльністю позивача, яка порушує права та інтереси позивача на отримання відповідної грошової компенсації як реабілітовані особі.

Отже, відповідачеві слід розглянути заяву позивача, подану 23.09.2021р., та прийняти рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постановою КМУ №535.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано жодних допустимих і належних доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача, яка полягає у не прийнятті рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі за заявою позивача, поданою 23.09.2021р., у спосіб та порядку, встановленому п.10 Постановою КМУ №535, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом, які відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом і аргументи відповідача з приводу того, що позивачем до позову не було додано рішення Національної комісії з реабілітації про визнання особи реабілітованою, оскільки, по-перше, зазначені відповідачем обставини не є підставами для не прийняття до розгляду даної позовної заяви судом та не може бути обрано відповідачем підставами для відмови у позові; по-друге, таке рішення було додано позивачем до самої заяви позивача, поданої 23.09.2021р. до відповідача та зазначена копія рішення була в наявності у відповідача і на вимогу суду надана суду, тому зазначені обставини не могли бути підставами для не розгляду відповідачем (бездіяльності відповідача) поданих позивачем документів взагалі та не прийняття за ними відповідного рішення, у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535.

Також є необґрунтованими і безпідставними доводи відповідача з приводу необхідності визнання судом Департаменту неналежним відповідачем у цій справі через те, що він не наділений повноваженнями щодо прийняття рішення та здійснення виплати грошової компенсації реабілітованим особам згідно до Положення про Департамент соціального захисту населення облдержадміністрації, з огляду на те, що по-перше, зазначене спростовується тим, що саме відповідач приймає до розгляду такі відповідні заяви, що підтверджується матеріалами справи, так як сам Департамент прийняв до розгляду заяву позивача та надавав відповіді, оформлені листами від 21.09.2021р., 19.10.2021р. та 15.12.2021р. (а.с.12-13, 34-35), а відповідно, на нього і покладено такі повноваження як державного органу який діє у складі Дніпропетровської обласної державної адміністрації, є його структурним підрозділом, що не спростовано відповідачем; по-друге, відповідач не може посилатися на підстави та обставини для відмови у позові, оскільки у складених самим відповідачем листах від 21.09.2021р., від 19.10.2021р. та від 15.12.2021р. такі підстави для відмови позивачеві у виплаті грошової компенсації відсутні; по-третє, зазначені твердження суперечать п.18 Постанови КМУ №535, якою передбачено, що виплата грошової компенсації реабілітованим особам та/або відшкодування цим особам або їх спадкоємцям вартості будівель та іншого майна, вилучених під час репресій, проводиться за рахунок коштів, зокрема, передбачених у обласних бюджетах, тобто, вказані приписи свідчать про те, що прийняття рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової допомоги як реабілітованій особі за вказаною нормою віднесено до повноважень відповідача як уповноваженого органу (структурного підрозділу) Дніпропетровської обласної адміністрації; по-четверте, відповідач сам у своєму відзиві зазначає, що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 15.02.2019р. №Р-66/0/3-19 затверджено Положення про регіональну комісію з реабілітації при Дніпропетровській обласній державній адміністрації, затверджено склад регіональної комісії, куди входять і посадові особи відповідача, а тому із наведеного можна дійти висновку, що саме відповідач наділений повноваженнями прийняття відповідних рішень про призначення грошової компенсації реабілітованій особі, з огляду на що вказані відповідачем обставини, спростовують доводи відповідача про те, що він не є належним відповідачем у даній справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність бездіяльності відповідача, яка полягає у не прийнятті рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі за заявою позивача, поданою 23.09.2021р., у спосіб та порядку, встановленому п.10 Постановою КМУ №535, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини з приводу пасивної поведінки відповідача щодо не розгляду заяви позивача у встановленому законодавством порядку та не прийняття за заявою позивача відповідного рішення, свідчать про те, що відповідач під час вчинення такої бездіяльності діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що, вчиняючи вищенаведену протиправну бездіяльність, відповідачем були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною.

Також, підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме: зобов`язати відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) подану 23.09.2021р., та прийняти рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535 з урахуванням висновків, викладених у цьому судового рішенні у відповідності до приписів абзацу 2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України виходячи з такого.

У відповідності до вимог пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд абзац 1 ч.4 ст.245 наведеного Кодексу.

Абзацом 2 частини 4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, суд може зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача лише у разі, за двох умов, а саме: 1) коли для його прийняття виконано всі умови, визначені законом; 2) прийняття такого рішення не передбачає відповідача діяти на власний розсуд.

Разом з тим, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів, відповідачем взагалі не розглядалась заява позивача у спосіб та у порядку, встановленому Постановою КМУ №535, відповідне рішення відповідачем не приймалось (таких доказів відповідачем суду не надано), а відповідно, останнім і не перевірялися обставини надання позивачем повноти доданих до заяви необхідних документів для призначення такої грошової компенсації реабілітованій особі, перелік яких наведений у п.6 Постанови КМУ №535, що є виключною компетенцією відповідача, в яку адміністративний суд на даній стадії вирішення спору, втручатися не може, оскільки такі обставини не були предметом дослідження у цій справі через те, що заява позивача від 23.09.2021р. про виплату йому грошової компенсації як реабілітованій особі відповідачем не розглядалась та рішення по ній не приймалось, тому, у даному випадку, відповідач має свободу розсуду у прийнятті рішення про призначення (про відмову у призначенні) грошової допомоги як реабілітованій особі за наслідками перевірки та розгляду поданої позивачем заяви, у зв`язку із чим найбільш ефективним і належним способом відновлення порушеного права позивача, у даному випадку, є саме зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача, подану 23.09.2021р., та прийняти рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535 з урахуванням висновків, викладених у цьому судового рішенні з урахуванням абз.2 ч.4 ст.245 наведеного Кодексу та вимог ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, відповідачеві слід перевірити повноту доданих позивачем до заяви від 23.09.2021р. необхідного переліку пакету документів, необхідних для прийняття рішення про призначення позивачеві грошової компенсації як реабілітованій особі, розглянути вказану заяву та прийняти рішення про призначення (про відмову у призначенні) грошової допомоги як реабілітованій особі, виходячи з вимог п.6, п.10 Постанови КМУ №535.

За викладених обставин, з урахуванням наведеної правової позиції, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві грошової компенсації як реабілітованій особі без розгляду його заяви та без прийняття відповідачем відповідного рішення, є передчасними і не можуть бути задоволені без перевірки правомірності прийняття відповідного рішення відповідачем з урахуванням того, що адміністративний суд не наділений повноваженнями підміняти рішення суб`єкта владних повноважень, тому у наведеній частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

В той же час, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 162000 грн., спричиненої йому вказаною вище протиправною бездіяльністю відповідача, яка полягає у моральних стражданнях (відчуття пригніченості, погіршення стану здоров`я, що додають значних душевних страждань, неможливість повноцінного харчування та застосування профілактичних заходів) та які позивач оцінює в сумі 162000 грн. із розрахунку 27 мінімальних заробітних плат х6000, розрахованої позивачем за методикою ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України).

Також і відповідно до п.3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психологічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Так, як встановлено зі змісту даного позову, позивач в обґрунтування стягнення компенсації за моральну шкоду посилається на те, що внаслідок бездіяльності відповідача з нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації як реабілітованій особі, позивачеві спричинено моральні страждання (відчуття пригніченості, погіршення стану здоров`я, що додають значних душевних страждань, неможливість повноцінного харчування та застосування профілактичних заходів), які позивач оцінює в сумі 162000 грн. із розрахунку 27 мінімальних заробітних плат х6000, розрахованої позивачем за методикою ОСОБА_2 , однак, на підтвердження того, що такої моральної шкоди у наведеній сумі позивач зазнав саме внаслідок бездіяльності Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, позивачем жодних доказів суду надано не було.

Окрім того, позивачем не було наведено і мотивів, з яких він виходив при проведенні розрахунку моральної шкоди - 27 мінімальних заробітних плат х 6000.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляється судом посилання позивача щодо проведення такого розрахунку на підставі методики ОСОБА_2 , оскільки вказана методика є лише рекомендованою науково-технічною та довідковою літературою, яка використовується для проведення судових експертиз, доказів проведення такої експертизи у встановленому порядку позивачем суду не надано, а тому її застосування поза межами проведення судової експертизи самостійно адміністративним судом є таким, що суперечить приписам Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями визначати розмір моральної шкоди при розгляді адміністративних справ самостійно, без проведення такої відповідної судової експертизи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами спричинення саме відповідачем моральної шкоди за наведеними вище критеріями її оцінки та не наведено обставин, які б свідчили про наявність причинного зв`язку між такою бездіяльністю відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачеві у розмірі 162000 грн., а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 162000 грн. задоволенню не підлягають.

У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивач є звільненим від сплати судового збору за подання даного позову до адміністративного суду відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано, тому підстави для розподілу судових витрат при розгляді даної справи у суду відсутні виходячи з приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, яка полягає у не прийнятті рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі за заявою ОСОБА_1 , поданою 23.09.2021р., у спосіб та порядку, встановленому п.10 Постановою КМУ №535, протиправною.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) подану 23.09.2021р. та прийняти рішення про призначення (відмову у призначенні) грошової компенсації як реабілітованій особі у спосіб та у порядку, встановленому п.10 Постанови КМУ №535 з урахуванням висновків, викладених у цьому судового рішенні у відповідності до приписів абзацу 2 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

У решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати не підлягають розподілу згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва