Справа № 420/13430/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/13430/21
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі № 420/13430/21 за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У 2021 році ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Овідіопольської селищної ради, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 13 жовтня 2020 року № 1441-VII «Про розгляд заяв громадян щодо виділення та надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині відмови ОСОБА_1 , реєстраційний номер окпп НОМЕР_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати Овідіопольську селищну раду, ідентифікаційний код юридичної особи: 04379172, надати ОСОБА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0000 га, за рахунок земель комунальної власності, не наданих у власність або користування в межах населених пунктів, за угіддями - рiлля, яка розташована в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області (в межах населеного пункту) згідно його клопотання від 12 грудня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що ним 12 грудня 2019 року було подано до Овідіопольської селищної ради клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0000 га, за рахунок земель комунальної власності, не наданих у власність або користування в межах населених пунктів, за угіддями - рілля, яка розташована в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області (в межах населеного пункту). У якості додатків, відповідно до вимог ЗК України, було додано графічний матеріал щодо бажаного місця розташування земельної ділянки, паспорт громадянина України та реєстраційний номер ОКПП. 24 грудня 2019 року, на засіданні сесії селищної ради, було прийнято рішення Овідіопольської селищної ради №1213-VII «Про розгляд заяв громадян щодо надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення особистого селянського господарства» згідно якого, позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відмовлено позивачу у цьому праві, відповідно до рішення, у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, актуалізованого генерального плану смт.Овідіополь та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку та в зв`язку визначеним режимом забудови, що встановлений розробленим планом зонування території смт.Овідіополь.

Позивач вважає рішення відповідача в частині відмови йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства є незаконним та таким, що порушує особисті права і свободи позивача, у зв`язку з чим. підлягає скасуванню.

У позові вказано, що відповідно до ч. 6 ст. 118 3К України, позивачем були надані усі документи, необхідні для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, а саме клопотання із зазначенням цільового призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Таким чином, позивачем дотримано вимоги ст. 118 ЗК України щодо форми та змісту клопотання, з огляду на що, він має право отримати зазначений вище дозвіл.

Як зазначає позивач, відповідно до вимог ст. 118 ЗК України Овідіопольська селищна рада має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених ст. 118 ЗК України. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідач в якості підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо бажаної земельної ділянки вбачає визначений режим забудови, що встановлений розробленим (та відповідно не затвердженим) планом зонування території смт.Овідіополь. Як вбачається зі змісту вказаної норми передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність та користування забороняється у разі, якщо фізична або юридична особа має намір отримати у власність чи користування земельну ділянку саме для містобудівних потреб. Проте, у своєму клопотанні позивач просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою для земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, а не для містобудівних потреб. Чинне законодавство, зокрема, норми ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 118 ЗК України, відповідної заборони щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність та користування фізичним та юридичним особам для ведення особистого селянського господарства - не містять. З огляду на це, вказана підстава відповідача для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою і, відповідно, оскаржуване рішення в цій частині є такими, що суперечать нормам чинного законодавства, а тому є незаконними.

Щодо підстав відмови, зазначених у рішенні, відносно невідповідності розташування земельної ділянки актуалізованому генеральному плану селища міського типу Овідіополь та іншої містобудівної документації, позивачем вказано, що системний аналіз норм Земельного кодексу України свідчить про те, що обмеження щодо невідповідності об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації застосовується лише щодо вирішення питання про відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, гаражного будівництва, а також житлово-будівельних (житлових) і гаражно-будівельних кооперативів та земель житлової та громадської забудови, тобто надання земельних ділянок для містобудівних потреб.

Як вказано у позові, зi змiсту преамбули та положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що під переданням у власність чи користування земельних ділянок для містобудівних потреб розуміється передання таких ділянок з метою подальшого розміщення на них об`єктів будівництва або ж реконструкції існуючих об`єктів. Так, відповідно до Преамбули вказаного Закону він встановлює правовi та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Тобто предметом регулювання Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є суспільні відносини, пов`язані з плануванням територій та зведенням на них об`єктів будівництва. Відповідно до ст. 4 Закону, об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури. Отже, на думку позивача, в даному випадку можливо прийти до висновку, що під наданням у власність чи користування земельної ділянки для містобудівних потреб треба розуміти надання особі такої земельної ділянки з метою зведення на ній об`єктів будівництва або ж здійснення реконструкції існуючих об`єктів. Позивач наголошує, що він просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою для земельної ділянки площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, а не для містобудівних потреб.

Щодо підстав відмови, зазначених у рішенні, відносно невідповідності схем землеустрою i техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель адміністративно територіальних одиниць, у позові вказано, що техніко-економічне обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць є документацією із землеустрою, для якої встановлено відповідний порядок її прийняття та розроблення, а не містобудівною документацією. Разом із цим, як стверджує позивач, у рішенні не йдеться будь-яким чином щодо наявності рішень відповідача про прийняття рішення про розроблення відповідної документації із землеустрою та взагалі про наявність такої документації, якою би було встановлено відповідні обмеження. Крім того, застереження, передбачене ч. 7 ст. 118 ЗК України стосується саме обмежень у використанні земель, які зазначаються в техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць.

На підставі вище викладеного позивач вважає, що оскаржуване рішення суперечить і не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема критеріям, встановленим ст.2 КАС України, у зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.

У відзиві на позовну заяву (а.с.49-54) відповідач просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішенням Овідіопольської селищної ради ввід 05.08.2021 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою громадянами України щодо відведення земельних ділянок у власність на масиві по АДРЕСА_2 ,для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,10 га, зокрема й на тій частині , що була визначена позивачем у додатку до заяви від 12.12.2019 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки , як бажане місце розташування.

Посилаючись на правові позиції , відображені зокрема у постановах Верховного Суду у справі № 461/2132/17, № 472/1286/17-ц, відповідач зазначив, що орган державної влади або орган місцевого самоврядування не має правових підстав для надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку двом різним особам на одну і туж земельну ділянку.

Також відповідач в обґрунтування для відмови у задоволенні позову послався на пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц , згідно якого неконкурентне надання земельної ділянки у користування за наявності двох або більше бажаючих не відповідає принципам забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 29 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Овідіопольської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував Рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 13 жовтня 2020 року № 1441-VII «Про розгляд заяв громадян щодо виділення та надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині відмови ОСОБА_1 , реєстраційний номер окпп НОМЕР_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язав Овідіопольську селищну раду Одеського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.12.2019 у встановленому законодавством порядку та прийняти рішення відповідно до ст.118 Земельного кодексу України з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме не досконало проаналізовано доводи сторін та надані ними докази, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції помилково зазначив, що зобов`язання надати дозвіл позивачу є втручанням в дискреційні повноваження ;

- суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного суду у постанові 03.03.2021 , в якій зазначено, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження,які адміністративний суд, приймаючи рішення , може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Обставини справи.

Судом встановлено, що 12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольської селищної ради з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0000 га, за рахунок земель комунальної власності, не наданих у власність або користування в межах населених пунктів, за угіддями - рілля, яка розташована в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області (в межах населеного пункту).

Разом із клопотанням, позивачем було додано графічний матеріал щодо бажаного місця розташування земельної ділянки та копію паспорту громадянина України та реєстраційний номер ОКПП.

13 жовтня 2020 року, на засіданні сесії селищної ради, було прийнято рішення Рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 1441-VII «Про розгляд заяв громадян щодо виділення та надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» згідно якого, позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Підставою для відмови у вказаному рішенні визначено невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, актуалізованого генерального плану смт. Овідіополь та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку та в зв`язку визначеним режимом забудови, що встановлений розробленим планом зонування території смт. Овідіополь.

Рiшенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2020 року, що вступило у законну силу, рішення Овідіопольської селищної ради від 24 грудня 2019 року було визнано протиправним та скасовано, зобов`язано вiдповідача повторно розглянути мою заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства від 12.12.2019 року та прийняти рішення вiдповiдно до статті 118 Земельного кодексу України, з урахуванням встановлених судом обставин.

Однак, зазначені встановлені судом обставини Відповідач не врахував під час розгляду клопотання від 12.12.2019, та повторно, мотивуючи тими самими підставами, що вже були об`єктивно розглянуті судом, виніс Рішення від 13 жовтня 2020 року за № 1441-VII «Про розгляд заяв громадян щодо виділення та надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» згідно якого, було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Вважаючи Рішення Овідіопольської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 13 жовтня 2020 року № 1441-VII «Про розгляд заяв громадян щодо виділення та надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» в частині відмови ОСОБА_1 , реєстраційний номер окпп НОМЕР_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства протиправним, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час зобов`язання за рішенням суду відповідача надати дозвіл на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки набуде ознак втручання суду в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування у сфері регулювання земельних відносин.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Земельного кодексу України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.ст.118, 122, 123 ЗК України.

Оскільки в даному випадку позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому колегія суддів надає оцінку апеляційній скарзі в частині відмови позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що у апеляційній скарзі наявні доводи лише щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою у безоплатну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0000 га, за рахунок земель комунальної власності, не наданих у власність або користування в межах населених пунктів, за угіддями - рiлля, яка розташована в смт. Овідіополь Овідіопольського району Одеської області (в межах населеного пункту), згідно його клопотання від 12 грудня 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе переглянути судове рішення тільки в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Вирішуючи спірне питання в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія суддів зазначає, що вирішення питання про яке просить позивач, в частині зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, перебуває поза компетенцією адміністративного суду, оскільки до юрисдикції суду в широкому розумінні не входить зобов`язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції, зокрема, органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати рішення неправомірним та скасувати його, а також зобов`язати відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути відповідне питання та прийняти за наслідками розгляду вмотивоване та обґрунтоване нормами законодавства рішення, при цьому суд не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 1340/5638/18.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що позивачем у порушення приписів частини четвертої статті 245 КАС України не наведено доказів, що для прийняття такого рішення виконані всі умови, визначені законом.

Так, як убачається із відзиву відповідача (а.с.53), у матеріалах справи відсутні документи які б свідчили про те, що позивач не використав своє право на безоплатну приватизацію. Натомість позивач будь-яких контраргументів з цього приводу не навів, а відтак і не довів наявність умов, передбачених частиною четвертою статті 245 КАС України.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що заява позивача підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з прийняттям обґрунтованого та законного рішення.

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права відповідає положенням пункту 8 частини 2 статі 2, пункту 4 статті 245 КАС України та є найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги

Щодо доводів апеляційної скарги про протиправне не застосування судом першої інстанції способу відновлення порушення права позивача шляхом зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою у безоплатну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15), суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абз.2 ч.4 ст.245 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 819/570/18 зробив висновок, що умови, за яких адміністративний орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі № 420/13430/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.