Справа № 420/7293/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/7293/21

Головуючий І інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Димерлія О.О., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 22.10.2021р.) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Одеській області про визнання протиправнимта скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021р. ФОП ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС України в Одеській області, в якому просила суд визнати протиправнимта скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.03.2021р. № про застосування штрафних санкцій на суму360040 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржене податкове повідомлення-рішення є безпідставним та підлягає скасуванню, оскільки фінансова санкція, встановлена статтею 20 ЗУ «Про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» може бути застосована до суб`єкта господарювання тільки в тому випадку, коли ця особа реалізує товари, які не обліковані у встановленому порядку, т.б. взагалі не веде обліку товарів або веде його з порушенням порядку. Однак, зі спірного акту перевірки вбачається, що позивачу було визначено порушення ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, а саме сума не облікованого товару за ціною реалізації склала 177045 грн., що є порушенням п.12 ст.3 Закону України №265/95-ВР «Про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».Підставою для встановлення порушення ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, слугував додаток до Акту перевірки №3 - відомість про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей). Водночас, вказаний додаток містить посилання лише на обставину зняття додатковим органом залишків відповідних товарно-матеріальних цінностей без врахування залишків цього товару на складі, без проведення будь-якої інвентаризації, а не на порушення позивачем порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації.

Також, позивач у своєму позові зазначає, що підтвердженням походження товарів, що на момент перевірки знаходились у місці продажу є відповідні видаткові накладні, а підтвердженням обліку товарних запасів є відповідна оборотно-сальдова відомість.

Крім того, позивачем також було звернути увагу й на те, що ГУ ДПС в Івано-франківській області було складено вимогу про надання документів, яка, в свою чергу, за змістом та формою не відповідає законодавству України, адже підписаний не керівником податкового органу, або його заступником, а головними державними податковими інспекторами Черних О.О. та Василишиним Т.В., запит не містить печатки податкового органу та посилання у запиті на необхідність надання вказаних у ньому документів «до перевірки за місцем здійснення перевірки (каб. №_, вул.Незалежності,20, м.Івано-Франківськ)», що фактично не відповідає місцю реального здійснення перевірки, яка була «фактичною» та проводилася безпосередньо за адресою: уч.Вишні, 539, с. Поляниця.

При цьому, позивач у позовній заяві посилається на п.73.3. ст.73 ПК України, відповідно до якого, вважає себе звільненим від обов`язку виконання такої вимоги контролюючого органу про надання документів.

Також позивач, окрім іншого, вказує, спірний акт перевірки був ним отриманий лише тільки після прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення (лист від 01.04.2021р. №1893/КПР/15-32-07-06-06), що, в свою чергу, фактично позбавило його можливості надати пояснення та відповідні первинні та інші бухгалтерські документи.

Крім того, позивачем зазначено, шо відсутні підстави і для застосування до нього штрафних санкцій із посиланням на порушення п.3 ст.17 Закону №265/95 та проведення розрахункової операції без використання книги обліку розрахункових операцій та розрахункових квитанцій (не виписана та не видано РК), адже ним, всупереч цьому надано документи, що підтверджують безпідставне притягнення до відповідальності за вказаними нормами.

Водночас, відповідачем було протиправно застосовано штрафні санкції відносно позивача з посиланням на п.6 ст.17 Закону №265/95, який вже втратив чинність.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено повністю.Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 25.03.2021р. про застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 360040 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача 23.11.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

09.12.2021р. матеріали даної справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідачата призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

12.01.2022р. представником позивача на адресу суду 2-ї інстанції надіслано письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач категорично не визнав апеляційну скаргу та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ФОП ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 24.04.2020 року та знаходилася на податковому обліку в ГУ ДПС України в Одеській області.

10.02.2021р.начальником ГУ ДПС в Івано-Франківській області прийнято наказ №196-п, яким призначено провести «фактичну» перевірку бару ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 - з 10.02.2021р.

В той же день, т.б. 10.02.2021р.,ГУ ДПС в Івано-Франківській області на адресу позивачки складено Вимогу про надання документів, які необхідно надати до перевірки за місцем здійснення перевірки (каб. №__, АДРЕСА_2 ), яку підписано головними державними податковими інспекторами Черних О.О. та Василишиним Т.В., без печатки податкового органу.

Далі, посадовими особами контролюючого органу було складено акти від 12.02.2021р. №208, від 17.02.2021р. №209 та від 12.02.2021р. №210 - про ненадання позивачем документів для проведення фактичної перевірки.

18.02.2021р. посадовими особами ГУ ДПС в Івано-Франківській області було проведено «фактичну» перевірку бару ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої складено акт №090031 від 18.02.2021р., в якому було встановлено порушення позивачкою порядку проведення розрахунків, а саме:

- проведення розрахункових операцій без використання Книги обліку розрахункових операцій та розрахункових квитанцій (не виписана та не видана РК), що є порушенням п. 5 ст. 3 Закону №265/95;

- проведення розрахункових операцій через РРО без використання режиму попереднього програмування коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД з 14.12.2020 по 21.01.2021 згідно контрольних стрічок реалізовувались алкогольні напої (пиво, вино, віскі) без зазначення коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, що є порушенням п.11 ст. 3 Закону №265/95;

- порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які не обліковані у встановленому порядку, а саме не відображення обліку товарних запасів за-місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат вартість товарів отриманих для їх реалізації становить 177 045 грн. (додаток 3 до акту), що є порушенням п.12 ст.3 Закону №265/95;

- використання праці найманих працівників без укладання трудових угод, а саме між ФОП ОСОБА_1 та офіціантом ОСОБА_2 , адміністратором ОСОБА_3 трудові угоди не укладались (а.с.23-25).

25.03.2021 року уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області на підставі вказаного вище акту перевірки від 18.02.2021р. прийнято податкове повідомлення-рішення №6, яким до позивачки застосовано штрафні(фінансові) санкції за порушення вимог п.п.2,5,11,12 ст.3 Закону №265/95 на суму 360 040,00 грн.

Позивач, вважаючи вищевказане рішення контролюючого органу протиправним, звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності та передчасності спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010р. №2755-VI.

Як передбачено приписами пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім НБУ), у т.ч. після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

А у відповідності до положень п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як визначено пп.75.1.3 п.75.1 ст.73 ПК України, «фактичною» вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Як передбачив законодавець, згідно із ст.80 ПК України,«фактична» перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав перелічених в пп.80.2.1 - 80.2.7 ст.80 ПК України.

Так, правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі визначає Закон України №265/95.

Відповідно до цього Закону №265/95 терміни вживаються у такому значенні, зокрема:

- реєстратор розрахункових операцій (далі - РРО) - пристрій або програмно-технічний комплекс, в якому реалізовані фіскальні функції і який призначений для реєстрації розрахункових операцій при продажу товарів (наданні послуг), операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі та/або реєстрації кількості проданих товарів (наданих послуг), операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів та з приймання готівки для виконання платіжних операцій. До реєстраторів розрахункових операцій належать: електронний контрольно-касовий апарат, електронний контрольно-касовий реєстратор, вбудований електронний контрольно-касовий реєстратор, комп`ютерно-касова система, електронний таксометр, автомат з продажу товарів (послуг) тощо;

- розрахункова книжка (далі - РК) - належним чином зброшурована та прошнурована книжка, зареєстрована в контролюючих органах, що містить номерні розрахункові квитанції, які видаються покупцям у визначених цим Законом випадках, коли не застосовуються реєстратори розрахункових операцій або програмні реєстратори розрахункових операцій;

- фіскальний звітний чек (далі - Z-звіт) - документ встановленої форми, створений у паперовій та/або електронній формі (електронний фіскальний звітний чек) реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, що містить дані денного звіту, під час створення якого інформація про обсяг виконаних розрахункових операцій заноситься відповідно до фіскальної пам`яті реєстратора розрахункових операцій або фіскального сервера контролюючого органу;

- книга обліку розрахункових операцій - прошнурована і належним чином зареєстрована в контролюючих органах книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг);

- контрольна стрічка - це: а) копії розрахункових документів, послідовно сформованих реєстратором розрахункових операцій, що надруковані або створені в електронній формі таким реєстратором, а також копії фіскальних звітних чеків у разі створення контрольної стрічки в електронній формі; б) електронні копії розрахункових документів, а також електронні копії фіскальних звітних чеків, які сформовані послідовно із додаванням у кожен наступний розрахунковий документ або фіскальний звітний чек хешу попереднього розрахункового документа або фіскального звітного чека та зберігаються в електронній формі програмним реєстратором розрахункових операцій під час його роботи на період відсутності зв`язку між програмним реєстратором розрахункових операцій та фіскальним сервером контролюючого органу (в режимі оф-лайн) до моменту передачі розрахункових документів або фіскальних звітних чеків до фіскального сервера контролюючого органу.

Відповідно до положень ст.3 вказаного Закону №265/95, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані, зокрема, проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Так, щодо виявленого контролюючим органом порушення позивачем проведення розрахункових операцій без використання книги обліку розрахункових операцій та розрахункових квитанцій (не виписана та не видана РК).

Як вбачається зі змісту абз.1 п.2.2.20 та п.п.2.12.,2.13 спірного Акту перевірки, перевіряючими нібито був встановлений факт проведення розрахункової операції без використання Книги обліку розрахункових операцій та розрахункових квитанцій, а саме - не виписано та не видано РК на реалізований товар - пиво «Хугарден» 0.5 л - 100 грн. у кількості 2 шт. (а.с.24-25).

Як вже вказувалося вище, згідно з п.5 ст.3 Закону №265/95, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані, зокрема, у разі незастосування реєстраторів розрахункових операцій або програмних реєстраторів розрахункових операцій у випадках, визначених цим Законом, проводити розрахунки з використанням книги обліку розрахункових операцій та розрахункової книжки з додержанням встановленого порядку їх ведення, крім випадків, коли ведеться облік через електронні системи прийняття ставок, що контролюються у режимі реального часу центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Враховуючи встановлення порушення п.5 ст.3 Закону №265/95, відповідачем було застосовано до позивача штрафну санкцію у розмірі 200 грн.

Проте, відповідно до наявних в матеріалах справи Z-звіту від 10.02.2021р. (дата реалізації товару) №0075 (а.с.32А), Звіту про роздрібні продажі від 10.02.2021р. №86 (а.с.33), Звіту про роздрібні продажі від 10.02.2021р. №87 (а.с.34),з цих документів вбачається факт повного відображення в даних документах обсягу реалізації пива «Хугарден» 0.5л - 100 грн. у кількості 2 шт., що в повній мірі підтверджує відсутність порушення п.5 ст.3 Закону №265/95 та безпідставність застосування цієї штрафної санкції до позивача у цій частині.

Далі, що ж стосується іншого порушення - п.6 ст.17 Закону №265/95, встановленого в Акті перевірки щодо проведення розрахункових операцій через РРО без використання режиму попереднього програмування коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД з 14.12.2020р. по 21.01.2021р., згідно контрольних стрічок реалізовувались алкогольні напої (пиво, вино, віскі) без зазначення коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, з урахуванням якого контролюючим органом нараховано штрафну санкцію у розмірі 5 100 грн, то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Так, як вбачається зі змісту вимог п.6 ст.17 Закону №265/95 в редакції від 18.03.2020 року, за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах п`ять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій без використання режиму попереднього програмування найменування кожного товару, який не є підакцизним, та/або послуги, ціни товару (послуги) та обліку їх кількості.

В подальшому, як загально відомо, пункт 6 статті 17 Закону №265/95 було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо лібералізації застосування реєстраторів розрахункових операцій платниками єдиного податку та скасування механізму компенсації покупцям (споживачам) за скаргами щодо порушення встановленого порядку проведення розрахункових операцій частини суми застосованих штрафних санкцій» від 01.12.2020 року №1017-IX, який набрав чинності 10.12.2020 року.

Таким чином, враховуючи, що станом на час проведення фактичної перевірки (т.б. на момент 18.02.2021р.) п.6 ст.17 Закону №265/95 втратив чинність, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає обґрунтованими доводи позивача в цій частині та відповідно, вважає протиправним застосування контролюючим органом штрафних санкцій до позивача, передбачених цієї нормою.

Також,колегія суддів вважає, що судом 1-ї інстанції цілком обґрунтовано встановлено і факт відсутності встановленого в ході спірної перевірки порушення позивачкою вимог ст.20 Закону №265/95.

До такого висновку суд 2-ї інстанції доходить виходячи з наступного.

Так, як видно зі змісту абз.3 п.2.2.20 Акту перевірки, в ньому зазначено про порушення позивачем Порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації і здійснення продажу товарів, які не обліковані в установленому порядку, а саме: не відображення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат. Вартість товарів, отриманих для їх реалізації становить 177 045 грн (додаток 3) (а.с.25).

Саме на підставі цьоговідповідач і застосував до позивача штрафну санкцію у подвійному розмірі від вказаної суми в 177 045 грн - 354 090 грн.

У відповідності до вимог ст.20 Закону №265/95, до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку. та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів/ що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Таким чином, стаття 20 Закону №265/95 передбачає санкцію, що може бути застосована до суб`єкта господарювання лише в тому випадку, коли ця особа реалізує товари, які не обліковані у встановленому порядку, тобто не веде обліку товарів або веде його з порушенням порядку.

Щодо спірних правовідносин підставою для встановлення порушення ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, слугував додаток до Акту перевірки №3, а саме - відомість про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків запасів (товарно-матеріальних цінностей).

У додатку 3 податковим органом перелічено залишки відповідних товарно-матеріальних цінностей, при цьому не вказано власне на порушення позивачем порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, а саме не відображення обліку товарних запасів за-місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат у вигляді не здійснення обліку товарів на суму 177 045 грн. (а.с.174-177).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, окружним судом в ході розгляду справи по суті було встановлено, що наданими представником позивача видатковими накладними (а.с.71-90, 92-121, 126-148) та актами звірки взаєморозрахунків (а.с.91, 123-125, 149) повністю підтверджується походження товарів, що на момент перевірки знаходились у місці продажу.

Крім того, судами обох інстанцій встановлено, що позивачем належним чином ведеться і Книга обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність належної форми, що передбачена Наказом Міністерства фінансів України «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та «Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу» від 23 червня 2017 року. Так, у зазначеній Книзі обліку доходів і витрат містяться записи обліку товарів в період з 17.12.2020 року по 18.02.2021 року (а.с.37-70).

При цьому, судом 1-ї інстанції було обґрунтовано встановлено і факт того, що відповідачем, в даному випадку не було в повному обсязі досліджено вказані вище видаткові накладні та Книгу обліку доходів і витрат, хоча ГУ ДПС в Івано-франківській області 10.02.2021 року складено Вимогу про надання документів, на яку відповідні документи від позивача на її виконання не надійшли.

Так, згідно із приписами п.85.2 ст.85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

А відповідно до норм п.85.4 ст. 85 ПК України, при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за 5 робочих днів до дати закінчення перевірки.

Відповідно до п.73.3 ст.73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу.

Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами 1 - 5 цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

Аналогічні вимоги до змісту та форми запиту контролюючого органу містяться і у п.п.9,10 «Порядку отримання інформації контролюючими органами за їх письмовим запитом» (затв. Постановою КМУ №1245 від 27.12.2010р.).

Як передбачено п.п.9,10 Порядку №1245, органи державної податкової служби мають право звернутися до суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, завдань, та документального підтвердження такої інформації. В окремих випадках зазначений запит може надсилатися з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку з накладенням електронного цифрового підпису органу державної податкової служби.

Запит щодо отримання податкової інформації від платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин оформляється на бланку органу державної податкової служби та підписується керівником (заступником керівника) зазначеного органу.

У разі коли запит складено з порушенням вимог, визначених у пунктах 9 і 10 цього Порядку, суб`єкт інформаційних відносин звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит (п.16 Порядку №1245).

Однак, як встановлено з матеріалів справи, в рамках спірних правовідносин вимога контролюючого органу про надання документів (копій документів) всупереч вимогам п.73.3 ст.73 ПК України не містить такої обов`язкової складової, як печатки контролюючого органу та фактично підписана головними державними податковими інспекторами Черних О.О. та Василишиним Т.В., а не керівником ГУ (чи заступником керівника) (а.с.181), а тому позивач, в даному випадку, відповідно до п. 73.3 ст. 73 ПК України та п. 16 Порядку №1245, мав право не надавати відповідь на такий запит.

При цьому, слід зазначити, що аналогічна правова позиція була викладена і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10.03.2020р. по справі №120/1378/19, а саме: аналіз пунктів 44.1, 44.6, 44.7 статті 44, положень статті 73 ПКУ, пункту 10 Порядку № 1245, свідчить, що встановлені вимоги до змісту запиту, є нормативно визначеними і розширеному тлумаченню не підлягають. Відтак, Товариство звільнялося від обов`язку надати відповідь на такий запит, оскільки в останньому відсутні обов`язкові елементи запиту, а саме перелік документів, які пропонується надати, як це передбачено пунктом 73.3 статті 73 ПК України та пунктом 10 Порядку № 1245.

Частиною 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також вказана вимога контролюючого органу про надання документів містить посилання на необхідність надання вказаних в ній документів «до перевірки за місцем здійснення перевірки (каб. № , вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ).

Водночас, як видно з матеріалів справи, стосовно позивача на підставі наказу №196-п «Про проведення фактичної перевірки» ГУ ДПС проводилась саме «фактична» перевірка, а не виїзна документальна.

Як вже вказувалося раніше, згідно із підпунктом 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України, «фактичною» вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника.

Однак, вказана у запиті (вимозі) ГУ ДПС адреса не відповідає положенням вказаної норми, оскільки за цієї адресою позивач не проводить діяльність, там не розташовані його господарські або інші об`єкти права власності. Натомість, як вбачається з бланку, на якому роздрукований Акт перевірки, вказана у цій вимозі адреса фактично є адресою місцезнаходженням відповідача.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивачем було проігноровано приписи чинного законодавства, через відсутність виконання вимоги від 10.02.2021 року.

За таких обставин, суд вважає, що позивач будь-яких порушень вимог Закону №265/95 не допустив та надав усі документи, які свідчать про дотримання ним приписів п.п.2, 5,11,12 ст.3 Закону №265/95.

Отже, приймаючи до уваги вищенаведене та з огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого ним рішеннявід 25.03.2021 року №, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що дійсно підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останньої.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при повторному вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 28.04.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: О.О. Димерлій

В.О. Скрипченко