Справа № 120/19216/21-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 квітня 2022 р. Справа № 120/19216/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Корчевського М.Ю.

представника позивача: Щвеця Д.Ю.

представника відповідача: Колівошко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Вінницької обласної прокуратури

про: визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивачка) до Вінницької обласної прокуратури (далі - Вінницька обласна прокуратура, відповідач) із позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р. у відповідності до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов"язати Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату, виходячи з розміру посадового окладу визначеного у відповідності до частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р.

В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона з 2001 року працює в органах прокуратури та у період з 26.03.2020 року по 22.10.2021 р. їй нараховувалась та виплачувалась заробітна плата не у розмірі згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», постанови КМУ № 657 від 30.08.2017 року, тобто у меншому розмірі.

Позивачка із такою бездіяльністю не погоджується, що і стало підставою для звернення до суду.

28.12.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження і вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

20.01.2022 р. надійшов відзив, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, зокрема вказує, що позивачка не переведена в окружну прокуратуру у зв`язку із неуспішним проходженням атестації. При цьому, ОСОБА_1 перебувала на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів- Подільської місцевої прокуратури Вінницької області після неуспішного проходження атестації до дня звільнення. Посилання позивачки на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року, що оплата праці прокурорів регулюється нормами ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" вважає безпідставним, оскільки ним не визнано неконстуційним норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (надалі Закон № 113), яким також врегульоване питання оплати праці прокурорів на період, визначений цим законом, оплата праці працівників прокуратури здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року.

Відтак, прокурори, які не призначені в окружні прокуратури отримують заробітну плату в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а саме постанови № 505 від 31.05.2012 року.

Також відповідач зазначає, що на 2015-2020 роки кошти для реалізації вимог ст. 81 Закону не були передбачені.

Ухвалою від 01.02.2022 р. вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 10.03.2022 р.

10.03.2022 р. закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті на 18.04.2022 р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступне.

01.11.2001 р. ОСОБА_1 призначена на посаду помічника прокурора Томашпільського району, з 23.06.2012 р. призначена на посаду старшого прокурора та з 12.08.2016 р. призначена прокурором Томашпільського відділу Могилів- Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.

Позивач проходила атестацію прокурорів, однак неуспішно, що не заперечується сторонами, відтак, 20.10.2021 року наказом Вінницької обласної прокуратури № 1368к позивачку звільнено з посади прокурора Томашпільського відділу Могилів- Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.

Враховуючи, що позивачка не пройшла атестацію, оплата її праці здійснювалась відповідачем на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012 року № 505 (надалі Постанова № 505).

Не погодившись із розміром нарахування заробітної плати позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог , суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначаються Законом України "Про прокуратуру" (далі- Закон №1697-VII).

Стаття 16 Закону №1697-VII зазначає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до положень статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора регіональної прокуратури - 1,2; прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачено, що органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України установлено, що норми і положення, зокрема, ст. 81, п. 13,14 р. перехідні положення Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

25.09.2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року № 113 (надалі Закон № 113).

Відповідно до п. 3 р. II. Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113 до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Як вже зазначалось, постановою Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури є Постанова № 505.

Але при цьому, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року визнано неконституційним положення п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

П. 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 року № 2222-IV(справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

За таких обставин, дія окремого положення п. 26 р. VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020 року.

Крім цього, на теперішній час, як вже зазначалось, є чинними положення Закону № 113 щодо збереження за прокурорами регіональних, місцевих прокуратур відповідного правового статусу, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення, зокрема, до обласної прокуратури, окружної прокуратури. І саме на цей зазначений період оплата праці працівників регіональних, місцевих прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505.

Суд вказує, що згідно вимог ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Так, предметом спору по цій справі є спірний період з 26.03.2020 року щодо невиплати позивачеві заробітної плати згідно вимог ст. 81 Закону.

Як видно із розрахункових листів ОСОБА_1 за 2020 і 2021 роки в період з 26.03.2020 року позивачці нараховувалась та виплачувалась заробітна плата згідно із вимогами Постанови № 505, зокрема з підстав того, що позивачка не переведена до окружної прокуратури, не здійснює функції прокурора, відповідно, не набула права на отримання заробітної плати згідно ст. 81 Закону.

Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що позивачка, зокрема, з 26.03.2020 року обіймає посаду прокурора, її робоче місце знаходиться в Тульчинській окружній прокуратурі Вінницької області. Позивачка здійснювала у спірний період свої повноваження з урахуванням наданих їй умов роботи, виконувала надані повноваження. Відповідачем здійснювалось нарахування позивачці заробітної плати, її трудова книжка також знаходилась у відповідача.

Отже, за позивачкою зберігася її статус прокурора та вона фактично приступила до роботи в Тульчинській окружній прокуратурі, відповідно, у наявності виконання усіх умов щодо фактичного переведення позивачки до вказаної прокуратури.

Відтак, із урахування цих обставин суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що на позивачку не розповсюджується умови оплати праці згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".

Окремо суд зазначає й про те що згідно вимог Закону № 113 не на період проведення атестації за прокурорами зберігаються умови щодо оплати їх праці у відповідності до Постанови № 505, а саме на період до їх переведення.

Суд також приймає до уваги посилання позивачки на регулювання спірних правовідносин саме спеціальним законом, яким є Закон України "Про прокуратуру", а також на неможливість звуження змісту та обсягу конституційних прав та свобод громадянина.

Суд також приймає до уваги завдання адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а також принцип верховенства права, згідно якого суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, в якій також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Також суд звертає увагу, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах /"Лелас проти Хорватії",/ заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і /"Тошкуце та інші проти Румунії",/ заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі /"Лелас проти Хорватії"/, п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі /"Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"/, п. 58, а також рішення у справі /"Ґаші проти Хорватії"/, заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі /"Трґо проти Хорватії",/ заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009року).

Відповідна правова позиція викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 р. у справі №120/5889/21-а.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р. у відповідності до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру", як наслідок слід зобов"язати нарахувати та виплатити недоотриману заробітну плату, виходячи з розміру посадового окладу визначеного у відповідності до частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачкою, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України Про судовий збір позивачка звільнена від сплати судового збору, відтак такий не сплачувався, а отже не підлягає стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р. у відповідності до вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Зобов"язати Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату, виходячи з розміру посадового окладу визначеного у відповідності до частини 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 26 березня 2020 р. по 22 жовтня 2021 р.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Вінницька обласна прокуратура (вул.Монастирська, б. 33, м.Вінниця, 21050, ).

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати 28.04.22

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна