Справа № 240/7844/21
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2022-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7844/21

Головуючий у 1-й інстанції: Майстренко Н.М.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

19 квітня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П.

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л. В.,

представника позивача - Максимчука М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
Житомирський військовий інститут ім.С.П. Корольова звернувся із позовом, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок витрат, пов`язаних з його навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі, у розмірі 197285 грн. 93 коп., які перерахувати на р/р UA1000304, МФО 820172, код 08183359 в ГУДКУ у м.Київ, що належить Житомирському військовому інституту ім.С.П. Корольова, та стягнути судові витрати.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позовну заяву - залишено без розгляду.

Не погодившись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати її та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом є неповажними.

Однак, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи встановлено, що 30 квітня 2021 року Житомирський військовий інститут ім.С.П.Корольова звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок витрат, пов`язаних з його навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі, у розмірі 197285 грн. 93 коп., які перерахувати на р/р НОМЕР_1 , МФО 820172, код 08183359 в ГУДКУ у м.Київ, що належить Житомирському військовому інституту ім.С.П.Корольова, та стягнути судові витрати.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Однак, після відкриття провадження у справі встановлено, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.11.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку звернення з вказаним позовом до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Від позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування клопотання зазначає, що Житомирський військовий інститут жодним чином не міг вплинути на дії командування Військової частини НОМЕР_2 , а також дії ОСОБА_1 , який починаючи Із 2 жовтня 2020 року перебував у слідчому ізоляторі, про що військовому інституту стало відомо лише з листа командира військової частини НОМЕР_2 27.11.2020 року. Викладене вказує на те, що такі обставини, які були об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення Житомирського військового інституту, пов`язані із дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій, що підтверджуються відповідною перепискою, як процесуальною дією, що направлена на отримання чіткої відповіді від ОСОБА_1 з метою встановлення і підтвердження наявності предмету спору. Крім того, зазначає про факт звернення до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з аналогічним позовом, заявленим відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року позовну заяву - залишено без розгляду.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Частиною третьої статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спірні правовідносини виникли з підстав припинення проходження відповідачем військової служби (навчання) у Збройних Силах України, зокрема у Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова, тому до спірних правовідносин застосовуються приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Перевіряючи питання, з якого саме часу починається відлік місячного строку для звернення з цим позовом до адміністративного суду, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до положень частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року N 964 затверджений Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти (надалі Порядок № 964), який визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - заклади вищої освіти) відповідно до підпунктів "д","е","є", "з","и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти (далі - витрати).

Так, пунктом 7 Порядку № 964 передбачено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Апеляційний суд зазначає, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України.

Тобто у цьому випадку підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду, який обчислюється з наступного дня після закінчення строку для добровільного відшкодування витрат, оскільки право на звернення до суду з позовом про стягнення таких витрат виникає у Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова, саме після того, як курсант відмовся добровільно відшкодувати витрати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 160/11957/19 та від 21.01.2021 по справі № 560/1389/20.

Так, 20.07.2018 року ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника військового інституту від 20.07.2017 року (про особовому складу) №16дск зарахований курсантом першого курсу Житомирського військового інституту ім.С.П Корольова та наказом начальника інституту № 243 (по стройовій частині) від 23.08.2018 року зарахований на всі види забезпечення з 24.08.2018 року.

23.08.2018 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника Житомирського військового інституту ім.С.П.Корольова було укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах Украйни курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язаний проходити військову службу (навчання) у Житомирському військовому інституті ім.С.П.Корольова, сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів і начальників, свої службові обов`язки. Після закінчення навчання ОСОБА_1 повинен був продовжувати проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу протягом не менше п`яти років. Окрім цього, під час укладання контракту про проходження військової служби (навчання) у Житомирському військовому інституті імені С.П.Корольова ОСОБА_1 , свідомо та добровільно взяв на себе зобов`язання, у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту відшкодувати Міністерству оборони України витрати пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, що передбачено ч.10 ст.25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, уклавши контракт на навчання та погодившись на його умови солдатом ОСОБА_1 було взято на себе обов`язок у разі дострокового розірвання контракту та відрахування з навчального закладу відшкодувати Міністерству оборони України кошти витрачені на її утримання за час навчання.

24.02.2020 року наказами начальника Житомирського військового інституту ім.С.П.Корольова № 6дск (по особовому складу курсанта 282 навчальної групи солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів військового інституту за недисциплінованість, у зв`язку з вживанням наркотичних речовин, як такого що має п`ять і більше не знятих дисциплінарних стягнень. Відповідно до наказу начальника військового інституту №41 (по стройовій частині) від 24.02.2020 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу інституту та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 .

Під час відрахування з військового інституту, а саме 24.02.2020 року, з солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_1 проведено бесіду та надано роз`яснення щодо відшкодування витрат на утримання у вищому навчальному закладі зв`язку з відрахуванням через недисциплінованість, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року № 964 «Про затвердження Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах». Доведено суму витрачених коштів за навчання, яка складає - 210068,97 грн. (двісті десять тисяч шістдесят вісім грн., 97 коп.). Також, 24.02.2020 року солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 поставив свій підпис про ознайомлення з розрахованою сумою та поряд з цим, того ж дня отримав розрахунок відшкодування витрат на утримання у вищому навчальному закладі, про що поставив свій підпис та погодився з розрахунком. Та поряд з цим, взяв на себе зобов`язання щомісяця сплачувати грошові кошти в рахунок погашення заборгованості.

Враховуючи розмір заборгованості, яка на день відрахування з вищого військового навчального закладу складала 210068 грн. 97 коп., а також того факту, що ОСОБА_1 було направлено до військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби, дати кінцевого терміну сплати грошових коштів ОСОБА_1 не визначалась.

Так, з урахуванням вище викладених вимог, під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 сумлінно виконував взятий на себе обов`язок по відшкодуванню заборгованості за його утримання у Житомирському військовому інституті. Так, починаючи з 01.03.2020 ОСОБА_1 , щомісячно, шляхом відрахування з місячного грошового забезпечення отриманого у військовій частині НОМЕР_2 , на підставі особисто поданого рапорт) з клопотанням такого відрахування, фінансово економічною службою військової частини НОМЕР_2 здійснювався перерахунок грошових коштів на розрахунковий рахунок військового інституту. Таким чином, з моменту відрахування із військового інституту до жовтня місяця 2020 року, ОСОБА_1 було частково погашено заборгованість у розмірі 12783,04 грн.

08.10.2020 року на адресу Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова надійшов лист ТВО командира військової частини НОМЕР_2 від 05.10.2020 року з повідомленням про те, що 01.10.2020 року солдатом ОСОБА_1 на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 направлено рапорт з клопотанням про припинення відрахування з грошового забезпечення останнього грошових коштів на користь Житомирського інституту у зв`язку з його відмовою добровільно сплачувати вказану заборгованість.

З метою досудового врегулювання не виконаного взятого зобов`язання враховуючи позивачем було прийнято рішення про направлення ОСОБА_1 вимоги про погашення заборгованості, що передбачено вимогами діючого законодавства, а також з заявленим клопотанням до командира військової частини НОМЕР_2 повідомити ОСОБА_1 про фінансові наслідки відмови добровільно сплачувати грошові кошти в рахунок погашення заборгованості.

Строк виконання такої вимоги у листі - претензії, яка була зареєстрована у Житомирському військовому інституті від 03.11.2021 та направлена на адресу військової частини НОМЕР_2 не було визначено.

У відповідь на зазначений лист направлений військовим інститутом 03.11.2020, 27.11.2020 на адресу військового інституту надійшло повідомлення про те, що солдату ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а також відповідно до ухвали слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 02.10.2020 останньому обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном 60 діб, а саме по 27.11.2020 року (включно). Поруч з цим додатком до листа долучено лист направлений до Херсонського слідчого ізолятору з клопотанням про повідомлення ОСОБА_2 про наслідки несплати грошового зобов`язання.

Враховуючи вимоги статті 530 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що боржник повинен виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства та приймаючи до уваги дату направлення ОСОБА_1 який перебував в Херсонському слідчому ізоляторі листа - претензії, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 повинен був виконати взяте на себе зобов`язання на момент отримання такої претензії.

Враховуючи викладене, можна прийти до висновку, що з врахуванням вищезазначеної норми ОСОБА_1 був зобов`язаний протягом семи днів з моменту отримання ним вимоги про відшкодування збитків здійснити перерахунок грошових коштів на розрахунковий рахунок Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова.

Однак, враховуючи те, що станом на 03.01.2021 року вимога Житомирського військового інституту, як кредитора, ОСОБА_1 не виконана 14.01.2021 року з врахуванням практики Верховного Суду України, що викладена у Постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі №6-2154цс16, Житомирським військовим інститутом в межах позовної давності, до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області було направлено позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за утримання у вищому військовому навчальному закладі, який всупереч вимог ст.526 ЦК України порушив умови контракту та відповідно до ст.623 ЦК України повинен відшкодувати Житомирському військовому інституту завдані збитки, які підлягають до стягнення у державний бюджет України.

09.02.2021 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області винесено ухвалу про відкриття провадження у справі № 279/234/21 за позовом Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

13.04.2021 року на адресу військового інституту надійшла ухвала Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.04.2020 про закриття провадження по справі у зв`язку з тим, що дана справи підлягає розгляду в порядку КАС України окружним адміністративним судом. Однак, встановивши даний факт та прийнявши відповідне рішення Коростенським міськрайонним судом Житомирської області не було направлено вказані матеріали позову за підсудною юрисдикцією до окружного суду.

30.04.2021 року військовий інститут з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою щодо стягнення з громадянина ОСОБА_1 грошових коштів за його утримання у вищому навчальному закладі у розмірі 197285 грн. 93 коп., тобто з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Однак, слід звернути увагу, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, як згадувалось вище залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено та не доведено.

Однак на переконання колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст.55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість особи без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Одним з найбільш складних питань у процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи. Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

При цьому у кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення, ЄСПЛ наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (справ «Пономарьов проти України»), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (справа «Мельник проти України»).

Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Як встановлено судом вище, апелянт застосував всі необхідні дії для досудового врегулювання спору та без зволікань та протягом розумного строку вчиняв активних дій щодо звернення до суду з позовом.

За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення на позивача відповідальності і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції припустився порушення відповідних норм процесуального права, а відтак висновки суду першої інстанції про залишення позову без розгляду не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та має місце порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова до ОСОБА_1 про стягнення коштів скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 квітня 2022 року.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.