Справа № 500/987/22
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/987/22

20 квітня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великодедеркальської сільської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Великодедеркальської сільської ради (надалі, відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність Великодедеркальської сільської ради щодо не розгляду у встановленому законом порядку клопотання ОСОБА_1 від 19.10.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га, яка знаходиться за межами с. Темногайці, Кременецький район, Тернопільська область, зобов`язати Великодедеркальську сільську раду, у місячний строк з моменту набрання законної сили рішенням суду, розглянути подане клопотання ОСОБА_1 від 19.10.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га, яка знаходиться за межами с. Темногайці, Кременецький район, Тернопільська область та прийняти рішення, стягнути на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Великодедеркальської сільської ради 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 19.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Темногайці Кременецького району Тернопільської області. Позивач зазначив, що в грудні 2021 року позивачем отримано від Великодедеркальської сільської ради лист від 14.12.2021 року №919, яким рада інформувала, що заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розглянута на дванадцятій (позачерговій) сесії восьмого скликання Великодедеркальської сільської ради 30 листопада 2021 року. Однак, за результатами голосування рішення не прийнято. На думку позивача, бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки норми Земельного кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування", Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" визначають обов`язок органу місцевого самоврядування, в даному випадку - відповідача, за наслідками розгляду звернення позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у місячний строк прийняти відповідне рішення про надання дозволу або ж вмотивовано відмовити у наданні такого, чого зроблено не було. Позивач також просить врахувати, що внаслідок вищенаведеної протиправної бездіяльності Великодедеркальської сільської ради щодо неналежного розгляду клопотання позивача, і не прийняття відповідного рішення, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. За таких обставин, позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду з даним позовом.

На підставі статті 12 та глави 10 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) Тернопільським окружним адміністративним судом винесено ухвалу від 16.02.2022 року про відкриття провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у якій зазначено строк подання учасникам справи відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення щодо відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 30.03.2022 постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання у справі призначено на 19.04.2022 о 11:00 год.

Представник відповідача подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти позовних вимог та зазначив наступне. Вказав, що 14.12.2021 сільською радою на адресу позивача, був надісланий лист №919 з інформацією про результати розгляду його клопотання дванадцятою (позачерговою) сесією восьмого скликання Великодедеркальської сільської ради 30 листопада 2021 року, з роз`ясненням, що результати розгляду його клопотання відображені в протоколі засідання сесії сільської ради, і окремого акту за результатами розгляду зазначеного звернення у формі рішення сесії сільської ради не оформлялося. В доповнення до вказаного листа позивачу було надіслано витяг із протоколу засідання сесії. Звернув увагу суду на тому, що дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Вважає, що у частині сьомій ст.118 Земельного кодексу України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання (чи рішення, чи відповідь у формі листа, повідомлення). Також, посилається на те, що ст. 118 Земельного кодексу України не визначено прямого обов`язку органів місцевого самоврядування реалізовувати ці повноваження у формі рішення, листа, повідомлення, тощо. Протокол засідання ради є офіційним документом, що підтверджує процес обговорення та прийняття рішення радою. Стосовно стягнення моральної шкоди, відповідач зазначив, що позивачем не наведені докази та їх обґрунтування стосовно причинно-наслідкового зв`язку між незаконними (на думку позивача) діями сільської ради щодо умисного нерозгляду його звернення, протиправною поведінкою депутатів та неприйняттям відповідного рішення на його користь, чим і нанесено йому моральну шкоду.

19.04.2022 позивач у відкрите судове засідання не прибув, подав письмову заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача у відкрите судове засідання не прибули, подали письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їхньої участі в порядку письмового провадження, проти заявлених позовних вимог заперечують.

Ухвалою суду від 19.04.2022 постановлено здійснити судовий розгляд справи в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що позивач 19.10.2021 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, яка розташована у с. Темногайці Кременецького району Тернопільської області. До заяви додано копії паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, графічні матеріали щодо бажаного місця розташування земельної ділянки.

В подальшому, як вбачається з Протоколу засідання дванадцятої сесії восьмого скликання Великодедеркальської сільської ради від 30.11.2021, листа від 24.01.2022 №49 заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства розглянуто, проте рішення за результатами розгляду не прийнято, оскільки при голосуванні дане питання не набрало достатньої кількості голосів депутатів Білецької сільської ради, необхідної для прийняття рішення.

Позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до частини першої ст.3 Земельного Кодексу України (надалі, ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до частини першої ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1 ст.116 ЗК України).

Згідно частини третьої ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У відповідності до частини першої ст.118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

За змістом частини шостої ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У відповідності до абзацу 1 частини сьомої ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з абзаом 3 частини сьомої ст.118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Поряд з цим, частиною сьомою ст.118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови. Відсутність ж рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу.

У спірному випадку за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,000 га, що знаходиться в селі Темногайці Кременецького району Тернопільської області для ведення особистого селянського господарства, відповідач рішення не прийняв, оскільки при голосуванні дане питання не набрало достатньої кількості голосів депутатів Великодедеркальської сільської ради, необхідної для прийняття рішення.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною п`ятою статті 46 цього Закону передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Отже, за результатом розгляду клопотання фізичної особи про надання дозволу на розробку землевпорядної документації обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.08.2019 у справі № 140/1992/18.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач листом у відповідь на адвокатський запит від 24.01.2022 №49 повідомив, що заява позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га, що знаходиться за межами с.Темногайці, була розглянута на дванадцятій (позачерговій) сесії восьмого скликання сільської ради 30 листопада 2021 року. За результатами розгляду зазначеної заяви (за - 0 чол., проти - 16 чол., утрималось - 1 чол.) окремий акт у формі рішення сесії сільської ради не оформлювався в зв`язку із тим, що рішення не прийняте. Результати розгляду відображені в протоколі сесії.

Водночас, на переконання суду, відповідач за наслідками розгляду клопотання позивача в силу вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування" був зобов`язаний прийняти відповідне управлінське рішення.

На думку суду, відсутність належним чином оформленого рішення про надання дозволу на розробку землевпорядної документації чи відмову у його наданні, свідчить про те, що Великодедеркальська сільська рада не прийняла жодного рішення з числа тих, які орган місцевого самоврядування повинен був прийняти за законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №804/6698/17, від 30.08.2019 у справі №420/5288/18 та від 25.10.2019 у справі №803/1071/17.

Отже, суд приходить до висновку, що слід визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду у встановленому законом порядку клопотання позивача від 19.10.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2.0 га, яка знаходиться за межами с. Темногайці, Кременецький район, Тернопільська область.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом четвертим частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 зазначила: щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки, подана позивачем заява не була розглянута відповідачем по суті з прийняттям належного рішення, суд вважає за необхідне зобов`язати Великодедеркальську сільську раду розглянути по суті заяву позивача, та прийняти відповідне рішення за результатом такого розгляду.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 з бюджетних асигнувань Великодедеркальської сільської ради 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Частинами другою та третьою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами відшкодування моральної (немайнової) шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №5 від 31.05.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Частиною першою ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Проте, надані докази і фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачеві було завдано моральної шкоди, останній не довів та не надав належні та допустимі докази заподіяння йому такої шкоди, обґрунтованості зазначеного розміру такої шкоди. Тобто відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні даної частини вимог.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення.

Стосовно встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає, що відповідно до ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу наведеної норми суд вважає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, і має застосовуватися у виключних випадках.

Суд зазначає, що позивач зазначаючи про необхідність встановлення судового контролю не зазначає про причини такої (необхідності) чи обставини, які б свідчили, що рішення суду ухвалене у цій справі не буде виконано відповідачем.

Отже, суд дійшов висновку, що підстав для зобов`язання встановити судовий контроль за виконанням судового рішення суд не вбачає.

Згідно частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позову, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних в розмірі 496,20 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини третьої ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини сьомої ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частин першої та другої ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частинами третьою та четвертою ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин п`ятої, шостої, сьомої ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктом 4 частини першої ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-VI від 05.12.2012 (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №06 від 13.01.2022 (надалі, договір) та ордеру серії ВО №1029595 від 08.02.2022.

Як слідує з Додатку №2 до вказаного договору, сторони погодили вартість правничої допомоги у розмірі 7400,00 грн. У цьому ж Додатку №2 міститься опис виконуваних робіт (наданих послуг).

Суд вважає, що факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції підтверджується тим, що представником позивача складено та підписано позовну заяву з додатками; всі долучені до позовної заяви копії документів засвідчені представником позивача з дотриманням положень статті 94 КАС України.

Поряд з цим, на думку суду, послуги адвоката щодо написання та подання адвокатського запиту не слід включати до витрат, які пов`язані з розглядом справи та відповідно, підлягають відшкодуванню, оскільки зазначені документи здобуті представником в досудовому порядку як докази.

Так, за змістом частини сьомої ст. 134 КАС України, відповідно до якого обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд враховує заперечення сторони відповідача, наведені у відзиві на адміністративний позов, проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, щодо співмірності заявлених витрат та складності справи.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, суд зазначає, що дана адміністративна справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, тобто відноситься до категорії справ незначної складності.

Позивачем не надано доказів на підтвердження значення справи, впливу вирішення справи на його репутацію або публічного інтересу до справи.

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, суд зазначає, що дана категорія справ є поширеною, судова практика сформована судами. Тому, аналіз правових підстав, вивчення судової практики та підготовка позовної заяви не потребують значної витрати часу, зокрема, 7 годин як вказано у акті приймання-передачі виконаних робіт від 08.02.2022.

Відтак, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку представник позивача просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню, шляхом стягнення на користь позивача підлягає розмір витрат на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн.

Також, суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи 200/14113/18-а, згідно з якими суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, за наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які позивач просить компенсувати, не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 496,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Великодедеркальської сільської ради Шумського району Тернопільської області щодо нерозгляду у встановленому законом порядку клопотання ОСОБА_1 від 19.10.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами с. Темногайці, Кременецький район, Тернопільська область.

Зобов`язати Великодедеркальську сільську раду Шумського району Тернопільської області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 19.10.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка знаходиться за межами с. Темногайці, Кременецький район, Тернопільська область та прийняти відповідне рішення за результатом такого розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великодедеркальської сільської ради Шумського району Тернопільської області нао користь ОСОБА_1 496 грн (чотириста дев`яносто шість гривень) 20 коп. сплаченого судового збору та 1000,00 грн. (тисяча гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 20 квітня 2022 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Великодедеркальської сільської ради (місцезнаходження: вул. Садова,1, с. Великі Дедеркали, Кременецький район,47144 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.