Справа № 480/12362/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якій просив:
1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 19.10.2021 №415к;
2) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати;
3) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виплати вихідної допомоги з 23.10.2021 по день фактичного розрахунку.
Свої вимоги мотивував тим, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури №415к від 19.10.2021 позивача звільнено з посади прокурора Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області на підставі пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури" з 22.10.2021, однак, при цьому відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена позивачу вихідна допомога при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, передбаченого ст.44 Кодексу законів про працю України. Відмітив, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Натомість, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Також, з посиланням на ст. 117 Кодексу законів про працю України просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку виплати вихідної допомоги з 23.10.2021 по день фактичного розрахунку.
Ухвалою суду від 01.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 20.12.2021 було залишено без задоволення заяву представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.38-40,43).
Представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с.24-28), в якому просив відмовити у задоволенні позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Так, вказав, що позивач був звільнений з 22.10.2021 на підставі пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури", у зв`язку з неуспішним проходженням атестації. При цьому, ні спеціальними Законами України Про прокуратуру, ні Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-IX, ні ст.44 КЗпП України не передбачено виплати вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пункту пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури", у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.
Відтак, правові підстави для виплати вихідної допомоги позивачу, а також середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у Сумської обласної прокуратури відсутні.
Позивачем було подано відповідь на відзив (а.с.50-54), в якому позивач підтримав позицію, викладену у позові та з посиланням на постанови Верховного Суду, просив позов задовольнити.
Заперечення на відповідь на відзив відповідачем станом на момент розгляду справи надано не було.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом згідно записів трудової книжки позивача встановлено, що ОСОБА_1 працював на різних посадах в органах прокуратури та наказом від 14.12.2015 за №889к був призначений на посаду прокурора Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області (а.с.13).
19 жовтня 2021 року наказом Сумської обласної прокуратури №415к, керуючись ст.11 Закону України Про прокуратуру, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації відповідно до пп.2 п.19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 № 113-IX з 22 жовтня 2021 року (а.с.14).
Відповідачем не було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі Закон України «Про прокуратуру».
Згідно із пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури" №113-IX від 19.09.2019, в редакції Закону України від 15.06.2021 №1554-ІХ, чинній на час прийняття наказу від 19.10.2021 №415к, яким було звільнено позивача (далі Закон №113-ІХ від 19.09.2019) прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1 - 4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
Саме вказана норма зазначена як правова підстава для прийняття наказу від 19.10.2021 №415к, яким було звільнено позивача з органів прокуратури (а.с.14).
Водночас, обґрунтовуючи свої вимоги позивач, з посиланням на п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури» та п.1 ч.1. ст.40, ст.44 Кодексу законів про працю України стверджує, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому вихідну допомогу, передбаченої при звільненні у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Дійсно, згідно положень п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Статтею 44 Кодексу законів про працю України визначено перелік підстав припинення трудового договору, в яких передбачено виплату вихідної допомоги.
Зокрема, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Однак, суд не бере до уваги вказані посилання позивача на п.1 ч.1. ст.40, ст.44 Кодексу законів про працю України, а також п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури», відповідно до якого прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки у цій справі позивача було звільнено не на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратури», у зв`язку з ліквідацією чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а на підставі пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ від 19.09.2019 прийняття рішення кадровою комісією про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.
При цьому, ні Законами України «Про прокуратури» та №113-ІХ від 19.09.2019, які регулюють статус прокурорів та відповідно мають статус спеціальних, ні Кодекс законів про працю України, ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора у зв`язку з неуспішним проходженням ним атестації.
Суд також зазначає, що аналіз статті 44 Кодексу законів про працю України вказує на те, що відповідна виплата за своїм характером спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема, при його звільненні з н е з а л е ж н и х в і д н ь о г о п р и ч и н (зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу тощо).
Вихідна допомога виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням, і настання таких подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим.
Водночас, для звільнення на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ від 19.09.2019, в редакції яка вже була чинна на момент звільнення позивача, важливим є не юридичний факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, а один з юридичних наслідків, передбачених у пункті 19 "Прикінцевих положень" Закону №113-ІХ, серед яких рішення кадрової комісії.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, застосування статті 44 КЗпП України щодо стягнення вихідної допомоги на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, на чому наголошує позивач, за даних обставин справи, є безпідставним.
Відтак, не здійснюючи позивачу виплату вихідної допомоги при звільненні, відповідач діяв у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру», Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.
Вказаними судовими рішеннями суду касаційної інстанції не надавалася правова оцінка застосуванню підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону України №113-ІХ 19.09.2019 саме в редакції Закону від 15.06.2021, яка вже була чинна на час звільнення позивача з органів прокуратури.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Так, у зазначених позивачем справах оскаржувалася бездіяльність прокуратури щодо невиплати прокурору вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку у зв`язку із звільненням на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» внаслідок ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Що стосується обставин справи за позовом ОСОБА_1 , то позивач звільнений зовсім з інших підстав, а саме - на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ від 19.09.2019 - у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
При цьому, у справі №804/5863/17, на яку також посилається позивач Верховним Судом досліджувались трудові відносини, які складаються під час проходження служби в поліції, що мають специфічну правову природу.
Отже, зважаючи на відмінність фактичних обставин у вказаних позивачем справах та у справі, що розглядається, вказані висновки не враховуються судом при вирішенні справи.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
В розумінні висновків пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 пункту 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначене, решта доводів та аргументів учасників справи не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.
В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останнього з 23.10.2021 по день фактичного розрахунку, вказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки така вимога є похідною від вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні .
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищенаведене, суд робить висновок про не обґрунтованість позову в цілому, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 21.04.2022.

Суддя І.Г. Шевченко