Справа № 420/25863/21
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 16 грудня 2021 року надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (скорочене найменування - Головне управління ДМС в Одеській області або ГУ ДМС в Одеській області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.09.2021 року № 333679 (о.с.) про скасування дозволу на імміграцію в Україну Мохаммад Юсуф Хабiб Мохаммад, виданого 30.11.2011 року та посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 06.07.2015 року;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 06.07.2015 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, а видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання скасована. Зазначає, що надані позивачем у 2011 році документи разом із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, чинними, не були підробленими, а спірне рішення прийнято за відсутності передбачених законом підстав.

Вважаючи спірне рішення протиправним, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

21 грудня 2021 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, відкрито провадження у адміністративній справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою судом витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для прийняття Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та належним чином засвідчену копію особової справи громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

04 січня 2022 року до суду (вх.№110/22) від Головного управління ДМС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву разом із матеріалами особової справи позивача (т.1 а.с.139-243).

У відзиві вказано, що відповідач не визнає адміністративний позов ОСОБА_1 та з покликанням на фактичні обставини справи щодо отримання позивачем посвідки на постійне проживання, відповідач зазначає, що на підставі довідки про звернення за захистом в Україні не вбачається правових підстав для подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію та подальшого отримання посвідки на постійне проживання. На думку відповідача, наявність у осіб, які звернулись за захистом в Україні, одночасно національного паспортного документу та довідки про звернення за захистом в Україні є порушенням чинного законодавства України. Будь-яка особа не може одночасно перебувати в Україні в двох статусах, у даному випадку як іноземець (що підтверджується наявністю цього паспортного документу) та як особа, що звернулась за захистом в Україні (наявність довідки про звернення за захистом в Україні). Як стверджує Головне управління ДМС в Одеській області, при наданнi дозволу на імміграцію в Україну громадянином Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було порушено вимоги законодавства.

Враховуючи вищевикладене, у відзиві вказано, що рішенням Головного управління ДМС в Одеській області від 15.09.2021 року №333679 позивачу на підставі пунктів 5, 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 06.07.2015 року скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Постанови №321. Таким чином, як стверджує відповідача, згідно матеріалів справи вбачається ряд порушень Закону України «Про імміграцію» та відсутність у позивача підстав для надання йому дозволу на імміграції в Україну як на момент подачі клопотання, так і на момент надання йому дозволу на імміграцію.

Зважаючи на вищевказане, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі,

04 лютого 2022 року до суду (вх.№7430/22) від позивача надійшла відповідь на відзив (т.1 а.с.244-250).

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 25 квітня 2022 року судом ухвалено продовжити розгляд справи №420/25863/21.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

14.01.2011 громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся до ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (т.1 а.с.23-25, 154-155).

Як на підставу для надання дозволу на імміграцію позивачем вказано те, що його брат ОСОБА_2 є громадянином України.

Як зазначено відповідачем та встановлено судом, разом із вказаною заявою позивачем були наданi наступні документи:

- копія паспортного документа громадянина Ісламської Республіки Афганістан серії НОМЕР_3 , виданого 18.12.2006 року посольством Афганістану в м. Київ з перекладом на українську мову (т.1 а.с.27-30,158-160);

- копія довідки про звернення до суду №003935, видана 12.03.2008 року Управлінням міграційної служби в Одеській області (згідно вказаної довідки термін перебування на території України продовжено терміном до 10.01.2012 року) (т.1 а.с.31-32, 161-162);

- свідоцтво про народження №272, видане 09.10.2009 року посольством Ісламської Республіки Афганістан в м. Київ на ім`я Хабiб ОСОБА_3 (т.1 а.с.33-37, 163-167);

- свідоцтво про народження №147, видане 06.05.2010 року посольством Ісламської Республіки Афганістан в м. Київ на iм`я Хабiб Саiд ОСОБА_1 (т.1 а.с.38-39, 168-169);

- довідка №008, видана 11.01.2011 року посольством Ісламської Республіки Афганістан в м. Київ про те, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно є повнорідним братом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.40, 170);

- довідка про місце проживання на території України ОСОБА_4 (т.1 а.с.41, 171);

- заява-згода ОСОБА_4 на реєстрацію місця проживання на території України Хабiб ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 посвідчена нотаріально (т.1 а.с.42, 172);

- копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно посвідчена нотаріально згідно якої ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.43, 173);

- копія паспортного документа брата заявника Хабiб Саiд, громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 25.08.2005 року Біляївським РВ УМВС України в Одеській області (т.1 а.с.44-45, 174-176);

- дублiкат довiдки №054, виданої 25.02.2011 року посольством Ісламської Республіки Афганістан в м. Київ про те, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 не має судимості чи притягнення до кримінальної відповідальності на території Афганістану (т.1 а.с.52, 177);

- медичні довідки (т.1 а.с.53-56, 178-181);

- квитанції (т.1 а.с.46-51, 176).

Судом встановлено, що 30.11.2011 інспектором ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області, майором мiлiції Вороновою А.С., розглянувши матеріали клопотання гр. ОСОБА_6 щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну складено висновок про розгляд заяви громадянина Афганістану ОСОБА_6 щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну (т.1 а.с.72, 195).

Даним висновком встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нац.паспорт НОМЕР_3 , прибув в Україну, перебуває на обліку в ДКНР, як особа, що звернулась до суду з приводу отримання статусу біженця (реєстрація №829 до 12.05.2011 р.) та перебуває в Україні на законних підставах. Заявник прибув в Україну до свого повнорідного брата громадянина України ОСОБА_7 , який у 05.07.2005 році Указом Президента України був прийнятий до громадянства України. Заявник буде проживатиме разом з братом на його жилплощі в АДРЕСА_1 . Заперечень з боку компетентних органів України (УІТ, УСБУ та НЦБ, Інтерполу ) щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні, немає.

Зважаючи на вищевикладене, згідно iз ст.4 ч.2 п.4 (як повнорідний брат громадянина України) Закону України «Про імміграцію» інспектор ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області, майор Мiлiції ОСОБА_8 вважав:

- розгляд заяви громадянина Афганістану ОСОБА_5 закінчити;

- перебування ОСОБА_6 на території України вважати законним;

- клопотання громадянки Афганістану ОСОБА_6 щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну задовольнити.

Даний висновок 30.11.2011 затверджено т.в.о. начальника ВСГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

Судом встановлено, що 30.11.2011 року громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (т.1 а.с.73, 196).

01.12.2011 позивача на підставі його заяви було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 (т.1 а.с.74, 78, 197, 201, 205).

20.06.2015 року у зв`язку із досягненням 45-ти річного віку позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про обмін посвідки (т.1 а.с.30-31 203-204).

06.07.2015 ОСОБА_1 вже Головним управлінням ДМС в Одеській області був документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_6 (т.1 а.с.103, 226).

Як вказує відповідач, ОСОБА_1 звернувся до відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області щодо проставлення до паспортного документа штампу «Видано посвідку на постійне проживання».

Суд зазначає, що копії відповідної заяви відповідачем до суду не надано.

З наданих відповідачем матеріалів особової справи позивача судом встановлено, що головним спеціалістом вiддiлу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеські області Тетяною Дімітровою, було розглянуто iз урахуванням вимог пунктів 21-2 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання i про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постаново Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, матеріали справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та за наслідками даного розгляду складено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (т.1 а.с.106-111,229-234).

Згідно даного висновку посадова особа Головного управління ДМС в Одеські області вважає за доцільне скасувати рішення ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 01.12.2011р. та №094638 від 06.07.2015р. визнати недійсними та такими, що підлягає вилученню та знищенню.

Так, у висновку вказано, що перевіркою справи установлено, що на момент звернення iз клопотанням про надання дозволу на імміграцію в Україну, підстави свого перебування на території України іноземець підтвердив довідкою про звернення до суду №003935, виданою 12.03.2008 року та подав паспорт громадянина Афганістану НОМЕР_7 .

З покликанням на пп. 22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців», який втратив чинність 08.07.2011 року, ч.1 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.9 Закону України «Про імміграцію», ч.7 ст. 1 Закону України «Про іноземців та осіб без громадянства» п.10 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого рішенням Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, у висновку вказано, що законність перебування іноземця може бути підтверджена відміткою про перетин кордону, штампом про продовження строку перебування із урахуванням дати перетину кордону, посвідкою на тимчасове проживання із штампом реєстрації адреси місця проживання, дійсними на момент подачі документів. Довідка про звернення за захистом в Україні не є документом, що підтверджує безперервність проживання на території України, оскільки цей документ підтверджує право на перебування на території України на певний період і обмежений у часі, а саме до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України. Тобто на підставі довідки про звернення за захистом в Україні не вбачається правових підстав для подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію та подальшого отримання посвідки на постійне проживання. Крім того, відповідно до позиції Міністерства юстиції України довідка про звернення за захистом в Україні не віднесена законами України до категорії документів, які посвідчують особу.

Також, з покликанням на п. е) п.3.1 розділу ІІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649, у висновку вказано, що наявність у осіб, якi звернулися за захистом в Україні, одночасно національного паспортного документу та довідки про зверненням про захист в Україні є порушенням чинного законодавства України. Будь-яка особа не може одночасно перебувати в Україні у двох статусах, у даному випадку як іноземець (що підтверджується наявністю національного паспортного документу) та як особа, що звернулася за захистом в Україні (наявність довідки про звернення за захистом в Україні).

15.09.2021 вищевказаний висновок затвердженого начальником Головного управління ДМС в Одеській області.

15.11.2021 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в України №333679 (о.с.), яким громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на підставі п.5, п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 30.11.2011 року (т.1 а.с.112, 235).

Згідно даного рішенням видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання НОМЕР_8 , 06.07.2015р. скасована на підставі ви підпункту 1 пункт 64 підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено. Що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 КАС України зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Саме на підставі п.4 ч. 2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» позивачу у 2011 році видано дозвіл на імміграцію.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами пунктів 21-25 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ст.64 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з п.4 пп.74 Порядку оформлення, вид обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.

Як встановлено судом, ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області надаючи дозвіл на імміграцію в Україну від 30.11.2011, встановлено, що позивач має право на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з документальним підтвердженням підстав передбачених Законом України «Про імміграцію», а саме п.4 ч.2 ст.4 вказаного Закону, як особі, повнорідний брат якої є громадянином України.

При цьому, станом на дату надання позивачу дозволу на імміграцію в України ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області були відомі факти та обставини, про які зазначено у висновку щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію.

За період з 2011 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 30.11.2011 року.

Судом встановлено, що спірне рішення Головного управління ДМС в Одеській області прийнято на підставі п. 5,6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», тобто у зв`язку із тим, іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та через в інші випадки, передбачені законами України.

В той же час, відповідачем не зазначено, а судом не встановлено, які вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства порушено позивачем при зверненні із заявою про видання йому дозволу на імміграцію.

Також, відповідачем не доведено наявність «іншого випадку, передбаченого законами України» для скасування дозволу на імміграцію позивача.

Суд зауважує, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просив надати дозвіл на імміграцію на підставі п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його повнорідний брат є громадянином України.

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04).

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст.8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст.8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст.8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Суд вважає, що у цій справі відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, а саме у зв`язку із тим, що повнорідний брат позивача, який є громадянином України проживає в Україні.

Враховуючи положення ст.12 Закону України «Про імміграцію» передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення з урахуванням всіх обставин, що мають значення.

Суд враховує те, що позивач проживає на території України більше десяти років.

29.05.2015 року позивач зареєстрований в Державному реєстрі фізичний осіб-платників податків та йому присвоєний реєстраційний номер платника податків (т.1 а.с.99).

У висновку постанови Верховного Суду від 18.04.2018 по справі № 820/2262/17, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

У суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №820/3098/17.

Суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу їх життя.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у поставної Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №300/564/19 та від 28.11.2019 по справі №826/3689/16.

Тому суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення Головного управління ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 15.09.2021 року №333679 (о.с.) є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Щодо доводів відповідача про те, що поновлення ОСОБА_1 посвідки на постійне місце проживання належить до дискреційних повноважень Головного управління ДМС в Одеській області, суд зазначає таке.

В Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зазначає, що не вбачає у вимогах позивача щодо поновлення йому посвідки на постійне проживання дискреційних повноважень відповідача, а Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у відзиві таке не доведено.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що з метою належного способу захисту порушеного права позивача існує необхідність зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 посвідку на постійне місце проживання.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити Мохаммад Юсуф Хабiб Мохаммад дозвіл на імміграцію в Україну, суд зазначає.

Так, як встановлено судом дозвіл на імміграцію видано 30.11.2011 року ВСГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Тобто, дозвіл на імміграцію видано не відповідачем по даній адміністративній справі.

Зважаючи на висновки суду про наявність підстав для скасування спірного рішення, яким, в тому числі, скасовано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , виданого 30.11.2011 року, суд вважає, що належнім та достатнім способом для захисту прав позивача є скасування спірного рішення, оскільки саме воно несе негативні наслідки для позивача.

Фактично, скасування спірного рішення в цій частині свідчить, що такий дозвіл є чинним з дати його видання.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, надавши оцінку наявним доказам та поясненням в їх сукупності суд вважає що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У матеріалах справи міститься документ про сплату судового збору у розмірі 908,00 грн.

Відтак, суд вважає за доцільне стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.09.2021 року №333679 (о.с.) про скасування дозволу на імміграцію в Україну Мохаммад Юсуф Хабiб Мохаммад, виданого 30.11.2011 року та посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 06.07.2015 року.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 06.07.2015 року.

У задоволенні інший частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), РНОКПП НОМЕР_9 );

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м.Одеса, вул.Преображенська, буд.44, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА