Справа № 160/3075/22
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2022 року Справа № 160/3075/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
09.02.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- зобов`язати Державну міграційну службу України в Дніпропетровській області повторно розглянути матеріали справи ОСОБА_1 відносно отримання дозволу на імміграцію в Україну.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається те, що він прибув в Україну з республіки Ірак в 2021 році з метою створення сім`ї з ОСОБА_2 . У цьому ж році, після укладання шлюбу, позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області для отримання дозволу на імміграцію, не порушуючи весь час законного строку перебування в Україні. 13.01.2022 року позивач отримав рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» (особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи), не пояснюючи жодним чином які саме неправдиві відомості чи підроблені документи позивач надав. Рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивач вважає противоправним та безпідставним, тому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 16.03.2022 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2022 року в задоволенні клопотання представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про розгляд за правилами загального позовного провадження із викликом сторін справи відмовлено.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
15.04.2021 року ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 , від 22.02.2010 року, терміном дії «безстроково», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 15.04.2021 року.
20.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського PB ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» - оскільки є чоловіком іммігрантки.
19.11.2021 року відповідачем прийнято висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 .
У висновку зазначено, що співробітниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісію та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було здійснено перевірку законності документування посвідкою на постійне проживання та оформлення дозволу на імміграцію в Україну стосовно дружини іммігранта ОСОБА_2 шляхом перевірки матеріалів архівної справи про оформлення дозволу на імміграцію в Україну. За результатами перевірки справи підтвердити законність її документування посвідкою на постійне проживання не виявилось можливим, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну вона отримала відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», перебуваючи у шлюбі з громадянином України понад два роки, на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 видане Ленінським відділом РАЦС 26.06.1974 року з громадянином ОСОБА_3 , в якому наявні чіткі виправлення в даті народження чоловіка, що не відповідає вимогам міграційного законодавства.
Співробітники відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісію та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області звернули увагу на те, що згідно повного витягу з ДРАЦС щодо актового запису про шлюб відносно громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 в графі «відомості про наречену» - «відомості про сімейний стан» вказано - «у шлюбі не перебувала».
Громадянку ОСОБА_2 було проінформовано про вищезазначене та було рекомендовано усунути розбіжності даних і звернутись до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для надання пояснень та необхідності долучення до матеріалів справи підтверджуючих документів.
Станом на 19.11.2021 рік (дата прийняття рішення про відмову у дозволі на імміграцію в Україну відносно громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 ), громадянка ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не звернулась та будь-яких документів підтверджуючих розірвання шлюбу з ОСОБА_3 не надала.
Тобто, у співробітників відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісію та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, були підстави вважати, що громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з громадянином України ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Іраку ОСОБА_1 , надавши державному органу реєстрації актів цивільного стану України завідомо неправдиві відомості, фактично уклавши повторний шлюб без припинення попереднього.
Також зазначено, що в липні 2021 року під час проведення планової перевірки роботи Синельниківського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області співробітниками відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ТУ ДМС України в Дніпропетровській області здійснено виїзд до Синельниківського РВ ТУ ДМС України в Дніпропетровській області з метою перевірки інформації щодо фактичного проживання іноземних громадян за вказаними в документах адресами реєстрації (в посвідках на постійне/тимчасове проживання, заявах про оформлення дозволу на імміграцію в Україну). Перевірені адреси: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 .
За результатами перевірки встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок, однак ні власника, ні жодних мешканців не виявлено.
В заяві про оформлення дозволу на імміграцію громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 в графі «місце проживання в Україні» зазначив відомості про місце проживання « АДРЕСА_2 » про будь-які інші адреси фактичного місця проживання не повідомляв та не зазначав, чим самим надав про себе неправдиві відомості.
Вважаючи рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Положенням статті 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграцію є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квотою імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозволом на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно з ст.2 Закону України «Про імміграцію», питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Згідно з ст.6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
Відповідно до ст.10 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинної на час видання оскаржуваного рішення) дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.
Згідно із п.3 та п. 5 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», підставами для скасування дозволу на імміграцію є також: якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Відповідно до п.1 Порядку Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 18 Порядку).
Відповідно до пункту 20 Порядку органи, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні такого дозволу, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.
Як вбачається із матеріалів справи, 19.11.2011 року ГУДМС в Дніпропетровській області прийнято висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 на підставі пунктів 4 та 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» (особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи та в інших випадках, передбачених законами України).
Відповідач у Висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 від 19.11.2021 року зазначив, що підтвердити законність документування посвідкою громадянки Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не виявилось можливим, окрім того відомості та документи громадянки Вірменії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 викликають сумніви щодо їх справжності, оскільки в документах (на підставі яких ОСОБА_2 видали посвідку) наявні чіткі виправлення а будь-яких документів підтверджуючих розірвання попереднього шлюбу громадянка Вірменії ОСОБА_2 не надала. Також вказує на те, що згідно витягу ДРАЦС щодо актового запису про шлюб з позивачем щодо громадянки Вірменії ОСОБА_2 зазначено «у шлюбі не перебувала».
Крім того, відповідач зазначив, що позивач надав про себе неправдиві відомості щодо адреси проживання в Україні, а саме АДРЕСА_2 , проте за результатами перевірки встановлено, що за вказаною адресою ні власника, ні жодних мешканців не виявлено.
Слід зазначити, що в матеріалах особової справи позивача відсутні дані щодо запрошення позивача для надання відповідних пояснень.
При цьому в оскаржуваному рішенні не зазначено, яких саме свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, надав позивач під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію.
Посилання відповідача на не перебування позивача в момент здійснення перевірки за адресою місця проживання в Україні, зазначеною останнім у заяві, а саме АДРЕСА_2 , не може підтверджувати факт надання позивачем завідомо неправдивих відомостей щодо вказаної адреси.
В матеріалах справи міститься Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, на який посилається відповідач в своїх доводах, в якому позивач в графі «відомості про сімейний стан дружини» зазначив, що вона в шлюбі не перебувала.
Проте, вказані посилання є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відсутні жодні обставини, які дають підстав вважати, що позивачем було зазначено свідомо неправдиві відомості або подано підроблені документи чи документи, що втратили чинність.
Відповідач у висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію від 19.11.2021 року дійшов висновку, що громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_2 (дружина позивача), перебуваючи у шлюбі з громадянином України ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Ірак ОСОБА_1 , надавши державному органу реєстрації актів цивільного стану України завідомо неправдиві відомості, фактично уклавши повторний шлюб без припинення попереднього.
Слід зазначити, що ч. 1 та ч. 4 статті 39 Сімейного кодексу України встановлено, що недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. За заявою заінтересованої особи орган державної реєстрації актів цивільного стану анулює актовий запис про шлюб, зареєстрований з особами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті.
При цьому, в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано доказів анулювання актового запису про шлюб позивача, зареєстрований з громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, доводи відповідача не недійсність шлюбу позивача з громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи.
Суд вважає, що відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві . Так, за практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Верховний Суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї відмова в наданні дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.
Таким чином, оскільки друга позовна вимога є похідною від першої, відповідача слід зобов`язати повторно розглянути матеріали справи ОСОБА_1 відносно отримання дозволу на імміграцію в Україну.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому судові витрати в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню на користь позивача з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Згідно ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 77, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна