Справа № 500/1204/22
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2022-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1204/22

22 квітня 2022 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 28.12.2021 року ВП №49412798 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем відкрито виконавче провадження №49412798 щодо ОСОБА_1 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року по справі №607/17371/14-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 52 323,50 доларів США за кредитним договором №022-2900/840-0011. Надалі, 28.12.2021 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №4941279. Позивач зазначає, що, ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження, йому стало відомо, що відповідачем 28.12.2021 винесено постанову ВП №49412798 про стягнення виконавчого збору в сумі 104 076,04 грн.

Позивач вказує, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП №49412798 від 28.12.2021 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі.

На думку позивача, державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII (який вступив в дію лише 28.08.2018). Положення статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (день винесення оскаржуваної постанови від 28.12.2021), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Позивач вважає, що оскільки внесені Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII зміни до ст. 27 Закону №1404-VIII погіршили його становище як боржника, а також виконавчою службою фактично не стягнуто в межах виконавчого провадження з боржника усіх коштів за виконавчим листом, а тому, у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з виконавчого збору в розмірі 104 076,04 грн. Як наслідок, постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору ВП №49412798 у розмірі 104 076,04 грн. не відповідає критеріям ч.2 ст. 2 КАС України, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Також, позивач звертає увагу суду на те, що в порушення строків визначених ч. 2 статті 39 та ч. 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», державним не було винесено постанови про закінчення виконавчого провадження №49412798 та постанови про стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження ВП №49412798.

Ухвалою суду від 22.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 КАС України, призначено у справі судове засідання на 01.03.2022 о 12.00 год.

Відповідач подав 06.04.2022 відзив, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження АСВП 68015275 з примусового виконання постанови № 49412798, виданої 28.12.2020 Відділом державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення з ОСОБА_1 виконавчий збір кошти в сумі 104076,04 грн. на користь Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Державним виконавцем 28.12.2021, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України Про виконавче провадження , винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На думку відповідача, процедура вчинення виконавчих дій не порушена, адже як Законом №606-XIV, так і Законом №1404-VІІІ передбачено, що нестягнута сума виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору. Також, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

Відповідач посилається на ч.5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дії виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи дії.

Представник позивача 19.04.2021 подав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні за його відсутності, також зазначив, що позов підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача 19.04.2021 подав клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

Згідно з ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року по справі №607/17371/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» 52 323,50 доларів США за кредитним договором №022-2900/840-0011 від 26.11.2007, що еквівалентно 675 402,20 грн, а також 3 654,20 грн. судового збору.

На виконання даного судового рішення 09.07.2015 видано виконавчий лист (аркуші справи 13-14).

Державним виконавцем 24.11.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49412798 з примусового виконання виконавчого листа 09.07.2015 у справі №607/17371/14-ц (аркуш справи 55).

В ході виконавчого провадження державним виконавцем у виконавчому провадженні №49412798 вчинялися виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, постановою державного виконавця від 24.11.2015 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , постановами державного виконавця від 28.01.2016 та 19.10.2016 призначено експерта для участі у виконавчому провадженні, постановою державного виконавця від 15.08.2016 наладено арешт коштів боржника, проводилася перевірка майнового стану боржника та її доходів, на які може бути проведено звернення стягнення, здійснювались запити до державних органів щодо наявності у боржника доходів, відкритих рахунків, майна (аркуші справи 57, 66, 78, 92).

Позивачем досягнуто домовленості з стягувачем - ПАП «Універсал Банк» та погашено заборгованість, що підтверджується заявою представника ПАП «Універсал Банк» від 07.06.2018 (аркуш справи 15).

28 грудня 2021 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №49412798 щодо виконавчого листа №607/17371/14-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом 09.07.2015 (аркуш справи 16).

Одночасно, відповідач 28.12.2021 виніс постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 104076,04 грн у виконавчому провадженні №49412798 (аркуш справи 18-19).

Надалі, відповідач виніс 28.12.2021 постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови №49412798 від 28.12.2021 про стягнення виконавчого збору (аркуші справи 20-21).

Не погоджуючись з вказаною постановою державного виконавця, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строк.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 ст.129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VІІІ, який набрав чинності 05.10.2016, та діє на момент виникнення спірних правовідносин - винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови 28.12.2021 у відповідній редакції (далі - Закон №1404-VІІІ).

У відповідності до ст.1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону №1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частинами 5 та 9 статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено підстави, за яких виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України" та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення ч.3 ст.40 Закону №1404-VІІІ стосуються лише випадків коли виконавчий збір не стягнуто, а виконавчий документ підлягає поверненню чи виконавче провадження підлягає закінченню.

Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Суд зазначає, що позивач посилається на правові норми Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинною до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 року №2475-VIII, частина 2 статті 27 якого передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків сум, що фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Такі доводи позивача, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.2 ст.27 Закону №1404-VІІІ, в редакції, що діяла на момент винесення спірної постанови (28.12.2021), такий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

При цьому, суд звертає увагу, що виконавцем винесена оскаржена постанова на підставі положень Закону №1404-VІІІ в редакції, що діяла на момент вчинення вказаної дії, що відповідає вимогам законодавства.

Суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ.

Зазначена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду наведеного в постановах від 20.11.2019 у справі №80/1558/19, від 29.04.2020 у справі № №480/3452/19.

Крім цього, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

Вказана позиція узгоджується із позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 04.08.2020 у справі №200/13920/19-а.

Також, суд зазначає, що державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 24.11.2015 відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV, що діяв на момент відкриття провадження. Водночас, відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1404-VIII, після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, на думку суду, виконавцем правомірно при винесенні спірної постанови про стягнення виконавчого збору враховано положення Закону №1404-VIII, які діяли станом на час прийняття оскарженого рішення 28.12.2021.

Водночас, суд зазначає, що державний виконавець, виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження 24.11.2015 встановив боржнику добровільний строк для виконання рішення суду до 01.12.2015 відповідно до редакції Закону "Про виконавче провадження", що діяла на момент винесення постанови).

При невиконанні боржником рішення в наданий для добровільного виконання строк, слід виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

Боржником не виконалось рішення суду у встановлений добровільний строк, державним виконавцем вчинялися дії відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Так, судом встановлено, що в ході виконавчого провадження державним виконавцем у виконавчому провадженні №49412798 вчинялися виконавчі дії, передбачені Законом №1404-VIII, зокрема, постановою державного виконавця від 24.11.2015 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , постановами державного виконавця від 28.01.2016 та 19.10.2016 призначено експерта для участі у виконавчому провадженні, постановою державного виконавця від 15.08.2016 наладено арешт коштів боржника, проводилася перевірка майнового стану боржника та її доходів, на які може бути проведено звернення стягнення, здійснювались запити до державних органів щодо наявності у боржника доходів, відкритих рахунків, майна.

Таким чином, державним виконавцем проводились заходи примусового виконання рішення та вчинилися виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» №49412798.

Позивач звертає увагу на те, що державний виконавець несвоєчасно виніс постанову про стягнення виконавчого збору, та невірно зазначив суму про стягнення коштів, що суперечить остаточному рішенню суду.

Разом з тим, частиною 5 ст. 13 Закону №1404-VIII визначено, що порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої ним Законом.

Водночас, суд зазначає, що судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст. 53 Закону №606-XIV. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1.11.2017 у справі №6-1063цс 17.

За сукупністю встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що державним виконавцем правомірно та обґрунтовано, у відповідності до положень Закону №1404-VIII, винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №49412798 від 28.12.2021 та визнає оскаржуване рішення таким, що прийняте згідно з вимогами частини другої статті 2 КАС України, а доводи позивача та представлені ним докази не спростовують вказаних висновків суду, у зв`язку з чим позов не підлягає до задоволення.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення (винесення) судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач:

- Відділ державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (місцезнаходження: вул. Кн. Острозького, 14, м. Тернопіль, 46025, ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.