Справа № 120/10927/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 квітня 2022 р. Справа № 120/10927/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Чернівецької селищної ради (вул. Святомиколаївська, 103/1, смт. Чернівці, Чернівецький район, Вінницька область, 24100; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Чернівецької селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що рішенням 10 позачергової сесії 8 скликання Чернівецької селищної ради від 28.05.2021 №381 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Чернівецької селищної ради, у зв`язку з тим, що позивач скористався правом безоплатної передачі земельної ділянки у власність із земель комунальної власності, у межах норм, визначених ст. 121 Земельного кодексу України. Позивач вважає вищезазначене рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він не використав своє право на безоплатну передачу земельної ділянки у власність із земель комунальної власності.

Ухвалою від 13.09.202 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків останньої.

30.09.2021 позивач усунув недоліків позовної заяви, визначені ухвалою суду від 13.09.2021.

Ухвалою від 05.10.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Окрім того, вирішено витребувати у Чернівецької селищної рад всі належним чином засвідченні копії матеріалів, які стали підставою для прийняття рішення від 28.05.2021 року №381 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка).

22.10.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення даного позову та зазначає, що позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою на підставі частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, у зв`язку невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, представник Чернівецької селищної ради вказує, що підставою для прийняття рішення від 28.05.2021 №381 слугувало те, що:

- на викопіюванні зазначена ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_2 (кадастровий номер суміжної земельної ділянки :01:003:0660, АДРЕСА_3 ), а в заяві зазначена адреса бажаного місця розташування земельної ділянки АДРЕСА_4 ;

- в заяві зазначена адреса бажаного місця розташування земельної ділянки АДРЕСА_4 , але за вказаною адресою по АДРЕСА_4 знаходиться земельна ділянка, яка перебуває в приватній власності, кадастровий номер :01:003:0589 площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код згідно КВЦПЗ - 02.01);

- відповідно до даних Державного земельного кадастру та Переліку об`єктів нерухомості для сплати земельного податку за 2021 рік, гр. ОСОБА_1 скористався правом безоплатної передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності, у межах норм, визначених ст. 121 Земельного кодексу України, згідно обліку земельних ділянок по смт. Чернівці за гр. ОСОБА_1 рахується земельна ділянка по АДРЕСА_4 , яка перебуває в його приватній власності, кадастровий номер :01:003:0589 площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код згідно КВЦПЗ - 02.01).

Ухвалою суду від 11.01.2022 вирішено витребувати у позивача докази щодо підстав отримання у власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0589, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 та докази переіменування АДРЕСА_5 . Окрім того, вирішено витребувати у відповідача належні докази, що позивач ОСОБА_1 скористався правом безоплатної передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності, у межах норм, визначених ст. 121 ЗК України (надати рішення суб`єкта владних повноважень, яке підтверджує відповідні обставини).

17.01.2022 відповідачем надано пояснення на виконання ухвали від 11.01.2022.

02.03.2022 позивачем подано заяву, до якої долучено договір дарування житлового будинку з надвірнини будівлями і спорудами та договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 12.05.2021 позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для житлового будинку (код КВЦПЗ 02.01) площею 0,0254 га на території Чернівецької селищної ради в межах АДРЕСА_4 .

За результатом розгляду клопотання ОСОБА_1 відповідачем прийнято рішення №381 від 28.05.2021, яким вирішено відмовити позивачу у надані дозволу на розробку проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки площе 0,0254 га на території Чернівецької селищної ради в межах населеного пункту смт. Чернівці, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код згідно КВЦПЗ 02.01) на підставі частини 7 статті 118 Земельного кодексу Україні: у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, а саме: відповідно до даних Державного земельного кадастру гр. ОСОБА_1 скористався правом безоплатної передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності, у межах норм, визначених ст.121 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись із рішенням відповідача від 28.05.2021 №381, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується наступними мотивами.

Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 81 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з статтею 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно зі частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 27 лютого 2018 року у справі №545/808/17, від 5 березня 2019 року у справі №360/2334/17, від 28 січня 2020 року у справі №2240/2962/18 та 28 лютого 2020 року у справі № 806/3304/18.

В даному ж випадку, судом встановлено, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, зазначив, що відповідно до даних Державного земельного кадастру гр. ОСОБА_1 скористався правом безоплатної передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності, у межах норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України. Так, у відзиві на позовну заяву, Чернівецька селищна рада зазначила, що згідно обліку земельних ділянок по смт. Чернівці за гр. ОСОБА_1 рахується земельна ділянка по АДРЕСА_4 , яка перебуває в його приватній власності, кадастровий номер :01:003:0589, площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код згідно КВЦПЗ - 02.01).

Надаючи оцінку таким доводам відповідача, суд зазначає, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16.08.2021 (а.с. 36) у власності ОСОБА_1 перебуває, зокрема земельна ділянка за кадастровим номером: :01:003:0589, площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_4 . При цьому, право власності на вищезазначену земельну ділянку виникло у позивача на підставі договору дарування, серія та номер 153, виданий 24.06.2016 приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області Горбоконь О.Г.

Окрім того, на виконання ухвали про витребування доказів, позивачем надано сам договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 (Дарувальник) передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 (Обдаровуваний) прийняв у власність дарунок земельну ділянку за кадастровим номером: :01:003:0589, площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_4 .

З вищезазначеного вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером: :01:003:0589 перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, а не у зв`язку з реалізацією позивачем свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, у межах норм, визначених статтею 121 ЗК України, як про це вказує відповідач.

Відтак, відмова Чернівецької селищної ради у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з мотивів, наведених у рішенні від 28.05.2021 №381 є протиправною.

При цьому, оцінюючи спірне рішення, суд керується нормами частини 2 статті 2 КАС України, за змістом якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суд зазначає, що приймаючи рішення про надання або ж відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, суб`єктом владних повноважень має бути повно та всесторонньо досліджено наявність або ж відсутність підстав для надання такого дозволу та всі такі підстави мають бути наведенні у рішенні.

Зазначени висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується також із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15.09.2009).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

В оскаржуваному рішенні відповідачем наведено лише одну підставу для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою, яка спростовано судом під час розгляду даної справи, що свідчить про протиправність рішення 10 позачергової сесії 8 скликання Чернівецької селищної ради від 28.05.2021 №381.

Визначаючись із способом захисту порушеного права позивача суд враховує, що згідно пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом (частина 4 статті 245 КАС України).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, рішення яке є предметом оскарження не містять повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача з однієї сторони перешкоджають позивачу у реалізації його права на обґрунтування своєї незгоди із усіма аргументами відповідача, які унеможливлюють задоволення клопотання, а з іншої перешкоджають у межах спірних правовідносин повну перевірку судом умов, дотримання яких є необхідним для прийняття позитивного для позивача рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на невідповідність земельної ділянки, яка зазначена позивачем у клопотанні та викопіюванні. Так, на викопіюванні, зі слів сторони відповідача, зазначена земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_3 (кадастровий номер суміжної земельної ділянки: :01:003:0660). У свою чергу, зі змісту клопотання від 12.05.2021 вбачається, що ОСОБА_1 бажає отримати дозвіл на розроблення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , яка як встановлено судом перебуває у власності самого позивача.

При цьому, суд зазначає, що з наявного в матеріалах справи копії викопіювання не можливо достеменно встановити, яка земельна ділянка на ньому зазначена.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем обрано належний спосіб захисту прав шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 12.05.2021.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу приписів частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Водночас, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що згідно положень частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сума надміру сплаченого судового збору, яка в даному випадку становить 908,00 грн., повертається виключно за клопотанням особи, яка його сплатила.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу, суд зазначає, що види судових витрат, підстави та порядок їх розподілу врегульовано главою 8 розділу 1 КАС України.

Відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 КАС України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката надано договір про надання правової допомоги від 20.08.2021 та квитанцію від 20.08.2021 про оплату за надання послуг в сфері права на суму 5000 грн.

Так, пунктом 1.1 договору визначено, що Адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу Клієнту у адміністративній справі по факту оскарження рішення Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського р-ну Вінницької області 10 позачергової сесії 8 скликання №381 від 28.05.2021 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», а Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар за надання правової допомоги, передбаченої в п.1.2 цього Договору.

Згідно з п. 4.1 договору від 20.08.2021 за надання правової допомоги Клієнтам (або особа, якій доручено Клієнтом здійснити оплату правових послуг адвоката) зобов`язується виплатити Адвокату фіксований гонорар у розмірі 5000 гривень в день укладання договору.

Відтак, враховуючи те, що гонорар адвоката встановлено у фіксованому розмірі, надання додаткових документів, які б підтверджували розмір гонорару, обсяг наданих послу, витраченого часу не є необхідним.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

При цьому, дослідивши надані докази, які підтверджують понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., суд зважає на таке.

При вирішенні питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу адвоката слід враховувати положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якою врегульовано правила розподілу судових витрат, до яких окрім інших віднесено й витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд дійшов висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

У той же час, суд прийшов до переконання, що розмір понесених витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини цієї справи, обсяг наданих адвокатом послуг, а також те, що дана справа належить до малозначних, суд доходить висновку про зменшення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 2000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення 10 позачергової сесії 8 скликання Чернівецької селищної ради від 28.05.2021 №381 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка)».

Зобов`язати Чернівецьку селищну раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0254 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Чернівецької селищної ради від 12.05.2021.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької селищної ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Чернівецька селищна рада (вул. Святомиколаївська, 103/1, смт. Чернівці, Чернівецький район, Вінницька область, 24100; ).

Рішення суду у повному обсязі виготовлено: 20.04.2022.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна