Справа № 140/862/22
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року ЛуцькСправа № 140/862/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування наказу і розпорядження, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі - Волинська ОДА, відповідач 1), Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (далі - Департамент інфраструктури Волинської ОДА, відповідач 2) про:

- скасувати та визнати незаконним розпорядження Волинської державної обласної адміністрації №83-ос від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації»;

- скасувати та визнати незаконним наказ Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації №59-ос від 05.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Волинську обласну державну адміністрацію вчинити дії, що полягають в поновленні на раніше займаній посаді;

- стягнути з Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.06.2020 ОСОБА_1 призначений на посаду директора Департаменту інфраструктури Волинської ОДА за результатами конкурсного відбору, про що свідчить розпорядження Волинської ОДА №83-ос від 02.06.2020.

05.10.2021 відповідно до розпорядження Волинської ОДА №83-ос від 04.10.2021 та наказу Департаменту інфраструктури Волинської ОДА №59-ос від 05.10.2021, згідно із частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту інфраструктури Волинської ОДА 05.10.2021 відповідно до поданої заяви за угодою сторін.

Позивач вважає, що Департаментом інфраструктури Волинської ОДА було порушено процедуру звільнення, оскільки відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, Департаментом інфраструктури повний розрахунок зроблено лише 06.10.2021, що підтверджується прін-скіном з додатку Приват 24 від 06.10.2021.

Крім того, стосовно заяви про звільнення із займаної посади за згодою сторін, ОСОБА_1 зазначив, що не мав жодного наміру звільнятися, а вищезазначена заява була написана під тиском з боку керівництва в день прийняття його на посаду, оскільки позивача було повідомлено, що без написання такої заяви прийняття на роботу є неможливим. Вказану заяву було написано без зазначення дати підписання та дати з якої він мав би намір звільнитися, тому дана заява не відповідає дійсному волевиявленню на припинення державної служби.

Позивач вказав, що визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за угодою сторін та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу» (за власним бажанням).

Відтак, вказана заява не може свідчити про досягнення між позивачем та Волинською ОДА взаємної згоди по всім істотним питанням звільнення, оскільки дата з якої працівник має бути звільнений є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити.

ОСОБА_1 вважає такі дії відповідачів незаконними, просив адміністративний позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18.02.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що пунктом 2 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу», до категорії «Б» належать посади керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів. Тому, посада директора департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації належить до посад державної служби категорії «Б».

Вказав, що однією з підстав припинення державної служби, згідно статей 83, 86 Закону України «Про державну службу», є угода сторін. Державний службовець може бути звільнений за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Представник відповідача 1 вважає, що відповідно до Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про місцеві державні адміністрації», голови обласних державних адміністрацій наділені правом прийняття та звільнення з державної служби керівників структурних підрозділів адміністрацій. Таким чином, розпорядження голови облдержадміністрації №83-ос від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації» є правомірним та видане з дотриманням чинного законодавства.

Зауважив, що основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди та строк, з якого договір припиняється. З наведеного слідує, що працівник не може бути звільнений за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за вказаною підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Водночас, бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за даною підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника та роботодавця.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Водночас, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення.

Твердження позивача про написання заяви на звільнення за угодою сторін під тиском з боку керівництва в день прийняття його на роботу, вважає не обґрунтованими. Оскільки, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення на нього тиску та факту примушування до написання такої заяви на звільнення за угодою сторін в день прийняття на роботу. Також не навів аргументів, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою.

Крім того, як вбачається із заяви позивача від 04.10.2021 та оскаржуваного розпорядження, сторони дійшли згоди щодо припинення трудових правовідносин за угодою сторін з 05.10.2021, із резолюцією підпису голови Волинської облдержадміністрації. Підтвердженням роботодавця про надання ним своєї згоди щодо звільнення позивача за угодою сторін стало розпорядження голови обласної державної адміністрації №83-ос від 04.10.2021, а підтвердженням згоди позивача на звільнення із займаної посади є заява від 04.10.2021 про звільнення за згодою сторін.

Представник відповідача зазначив, що на розпорядженні голови облдержадміністрації №83-ос від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації» є підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з цим розпорядженням та отримання копії розпорядження без жодних застережень. Тобто, на звороті розпорядження про звільнення проставлено особисто позивачем підпис без зазначення зауважень до документа та про не згоду з його змістом. Таким чином, сторони домовилися про припинення трудового договору саме на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Щодо твердження позивача про відсутність погодження його звільнення з Міністерством розвитку громад та територій України та Міністерством інфраструктури України, представник відповідача 1 повідомив наступне.

Пунктом 12 Положення про Департамент інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації №550 від 09.09.2021 передбачено що, Департамент очолює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади головою Волинської обласної державної адміністрації згідно із законодавством про державну службу за погодженням з: Міністерством розвитку громад та територій України, Міністерством інфраструктури України.

Волинська обласна державна адміністрація направила листа Міністерству інфраструктури України від 05.10.2021 №7617/29/2-21 про погодження звільнення ОСОБА_1 . Міністерству розвитку громад та територій України був направлений лист від 05.10.2021 №7618/32/2-21 про погодження звільнення ОСОБА_1 .

Волинська обласна державна адміністрація отримала лист Міністерства інфраструктури України (копія резолюції голови облдержадміністрації від 18.10.2021 №11150/29/1-21), в якому вказано про розгляд матеріалів надісланих листом Волинської обласної державної адміністрації від 05.10.2021 №7617/29/2-21 та погодження звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації за умови дотримання вимог законодавства.

Волинська обласна державна адміністрація отримала лист Міністерства розвитку громад та територій України (копія резолюції голови облдержадміністрації від 08.10.2021 №109005/32/1-21), в якому вказано про залишення без розгляду листа Волинської обласної державної адміністрації від 05.10.2021 №7618/32/2-21 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації. Зважаючи на те, що у листі Міністерства розвитку громад та територій України немає заперечення щодо звільнення позивача із відповідної посади, тому ОСОБА_1 звільнено із погодженням з усіма належними органами вищої виконавчої влади відповідно до Положення про Департамент інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації №550 від 09.09.2021.

Представник відповідача 1 вважає, що Волинською обласною державною адміністрацією дотримано усіх вимог щодо звільнення позивача з посади директора Департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Окрім того, в даному випадку ініційоване працівником право на припинення своїх трудових відносин є визначальним.

Зауважив, що позивачу в силу його правового статусу державного службовця та керівника юридичної особи публічного права було відомо та зрозуміло, що розгляд та отримання погодження від міністерств про його звільнення за угодою сторін матиме місце після фактичного його звільнення, тобто після 05.10.2021 - дати власноручно вказаної ним у заяві.

Вказав, що розпорядження голови Облдержадміністрації №83-ос від 04.10.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації» видане згідно чинного законодавства та правові підстави для скасування цього розпорядження відсутні. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

13.04.2022 представником відповідача 1 подано до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви у зв`язку із пропущенням строків звернення до суду.

Відзив на позовну заяву від Департаменту інфраструктури Волинської ОДА до суду не надходив.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 02.06.2020 ОСОБА_1 призначений на посаду директора Департаменту інфраструктури Волинської ОДА за результатами конкурсного відбору, про що свідчить розпорядження Волинської ОДА №83-ос від 02.06.2020.

05.10.2021 відповідно до розпорядження Волинської ОДА №83-ос від 04.10.2021 та наказу Департаменту інфраструктури Волинської ОДА №59-ос від 05.10.2021, згідно із частиною другою статті 86 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту інфраструктури Волинської ОДА 05.10.2021 (а.с.13-14).

Підставою прийняття вказаного наказу зазначено заяву ОСОБА_1 від 04.10.2021 (а.с.12).

Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки станом на момент його прийняття волевиявлення на припинення трудових відносин зі сторони позивача було відсутнє, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

За змістом статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про державну службу» передбачені підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі. В цьому випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України та частина друга статті 86 Закону України «Про державну службу»).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

Зі змісту заяви, датованої 04.10.2021, яка наявна в матеріалах справи вбачається, що позивач власноручно написав заяву про звільнення його з посади за угодою сторін з 05.10.2021.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 у справі №814/2853/16, постанові від 19.07.2019 у справі №452/1839/16.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не навів аргументів, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення про припинення трудового договору за зазначеною підставою.

Крім того, ОСОБА_1 був ознайомлений із розпорядження Волинської ОДА від 04.10.2021 №83-о, про що свідчить його підпис на звороті розпорядження про звільнення (а.с.42).

Також відсутні будь-які заперечення позивача щодо розпорядження Волинської ОДА від 04.10.2021 №83-о про звільнення його із займаної посади.

Суд вважає, що сторонами було досягнуто згоди щодо припинення трудових правовідносин за угодою сторін, що підтверджується розпорядження Волинської ОДА від 04.10.2021 №83-о про звільнення ОСОБА_1 з посади директора департаменту інфраструктури Волинської ОДА та заявою позивача від 04.10.2021 про звільнення із займаної посади за згодою сторін.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (пункт 8).

Тому, враховуючи прийняте рішення відповідача про звільнення, суд вважає, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про працю.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 19.07.2019 у справі №452/1839/16-а, адміністративне провадження №К/9901/23922/18.

Окрім того, як вже зазначено судом вище, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

У справі, що розглядається, позивач виявив бажання припинити трудовий договір за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що свідчить зміст поданої ним заяви про звільнення. Водночас, позивач не надав суду достатніх та необхідних доказів на підтвердження відсутності волевиявлення про намір його звільнення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що наказ про звільнення є законним та обґрунтованим, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Разом з тим, доводи представника відповідача 1 про порушення позивачем строку звернення до суду є необґрунтованими, питання дотримання строків звернення позивача до суду вирішувалось судом при відкритті провадження у справі, а відтак клопотання про залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягає.

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач всупереч вимогам статті 77 КАС України не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачами правомірність оспорюваних рішень підтверджено належними та допустимими доказами. Відтак позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідачі: 1) Волинська обласна державна адміністрація (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 9, ); 2) Департамент інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 9, )

Суддя В.В. Дмитрук