Справа № 120/19630/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2022-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 квітня 2022 р. Справа № 120/19630/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

29.12.2021 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Теплицької селищної ради (далі - відповідач, Рада).

У позовній заяві позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт рішення 8 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 09.07.2021 № 386, яким відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області;

- зобов`язати відповідача на найближчій сесії прийняти рішення, яким надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що 17.06.2021 звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Рішенням 8 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 09.07.2021 № 386 відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що бажана земельна ділянка розміщена в масиві земель на який рішенням 31 сесії 7 скликання Стражгородської сільської ради від 16.05.2019 № 235 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в комунальну власність для створення громадських пасовищ.

Позивачка із рішенням Ради від 09.07.2021 № 386 не погоджується мотивуючи його протиправність тим, що виключний перелік підстав для відмови у наданні бажаного для неї дозволу передбачений ч. 7 ст. 118 ЗК України. Тому просить скасувати рішення від 09.07.2021 № 386 та зобов`язати Раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Ухвалою від 10.01.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Крім цього, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи та витребувано у відповідача докази.

27.01.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву із проханням відмовити у задоволенні позову повністю. Мотивуючи відзив Рада зазначає, що рішенням 31 сесії 7 скликання сільської ради № 235 від 16.05.2019 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо створення громадських пасовищ" надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в комунальну власність для створення громадських пасовищ. Разом з тим, Радою вживаються заходи щодо виконання зазначеного рішення. Зазначенні обставини стали підставою для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Крім того, 27.01.2022 на адресу суду надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. На думку відповідача, ця справа є справою незначної складності, не потребує складних правових досліджень, вивчення великого обсягу фактичних даних та аналізу документів, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значним. Тому, витрати на правничу допомогу необхідно зменшити до 1000 грн., що на думку відповідача відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.

31.01.2022 представником позивачки подано відповідь на відзив у якому зазначено, що відповідачем у відзиві не наведено аргументів та підстав, не надано належних та допустимих доказів по справі, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини.

Додатково 31.01.2022 представник позивачки надав заперечення на клопотання про зменшення витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у яких представник просить відхилити доводи відповідача, зазначені у клопотанні про зменшення витрат на правову допомогу, та стягнути на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі зазначеному у позовній заяві.

Надавши оцінку мотивам заяв по суті справи та дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

17.06.2021 ОСОБА_1 звернулася до Теплицької селищної ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області (а.с. 10).

До клопотання позивачка долучила копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, копію довідки про реєстрацію місця проживання та викопіювання з публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

09.07.2021 за результатом розгляду клопотання Рада ухвалила рішення № 386, яким позивачці відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що бажана земельна ділянка розміщена в масиві на який рішенням 31 сесії 7 скликання Стражгородської сільської ради від 16.05.2019 № 235 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в комунальну власність для створення громадських пасовищ (а.с. 12).

Позивачка із рішенням Ради від 09.07.2021 № 386 не погоджується та звернулася до суду із позовом про його скасування.

Визначаючись щодо позовних вимог суд враховує, що правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (по тексту - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III).

Згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Нормами ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем у статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У спірних правовідносинах підставою для відмови у задоволенні клопотання стало те, що бажана земельна ділянка розміщена в масиві на який рішенням 31 сесії 7 скликання Стражгородської сільської ради від 16.05.2019 № 235 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в комунальну власність для створення громадських пасовищ.

Оцінюючи правомірність оскарженого рішення, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 34 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Отже, відповідач наділений повноваженнями зі створення на землях комунальної власності Теплицької територіальної громади громадських пасовищ. Водночас такі земельні ділянки набувають статусу земель загального користування населених пунктів та не можуть передаватися у приватну власність (ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Проте, на думку суду, рішення Теплицької селищної ради від 16.05.2019 № 235 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо створення громадських пасовищ" є лише одним з етапів у процедурі оформлення громадського пасовища та не свідчить про створення громадського пасовища на тих земельних ділянках, щодо яких позивачкою було подано клопотання, так само як і не змінює цільового призначення таких земель.

Відповідач вказує, що між Радою та Державним підприємством "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" 07.12.2021 укладено договір № 2371, предметом якого є виготовлення Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для створення громадських пасовищ на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

При цьому, суд звертає увагу, що дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Передача (надання) земельної ділянки у користування відповідно до ст. 123 ЗК України є завершальним етапом визначеної законом процедури.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування чи у власність.

Таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 25.06.2020 у справі №815/6057/16.

Відтак суд вважає, що відповідач неправомірно відмовив позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, яка в силу приписів ч. 7 ст. 118 ЗК України є однією з підстав для прийняття рішення про відмову у наданні такого дозволу, в даному випадку не підтверджується належними і допустимими доказами.

Відтак, оскаржене рішення Ради від 09.07.2021 № 386 «Про відмову наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства» є протиправним та підлягає скасуванню.

Позивачка просить суд захистити її порушені права у спірних правовідносинах шляхом зобов`язання відповідача на найближчій сесії розглянути її клопотання про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою та надати вказаний дозвіл.

Згідно ч. 3-4 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При обранні способу захисту порушених прав позивачки суд враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові № 823/106/18 від 15 червня 2021 року, який полягає у наступному.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.

З іншого боку, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не у повній мірі дослідив усі умови, дотримання яких є необхідним для отримання позивачем бажаного дозволу.

Із оскаржуваного рішення встановлено, що відповідач зіслався лише на віднесення земельної ділянки до числа тих, що відведені для створення громадських пасовищ.

Відтак, спірне рішення не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що виключає підстави для зобов`язання відповідача безальтернативно прийняти бажане для позивачки рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Крім цього, суд враховує, що у зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року, внесені зміни до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі земельних ділянок у власність.

Зазначене є ще одним аргументом, який виключає підстави для задоволення позовних вимог у бажаний для позивачки спосіб, адже обрання судом способу захисту порушених прав у вигляді зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою прямо суперечитиме Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-XI та фактично покладатиме на Раду обов`язок прийняти рішення, ухвалення якого цим Законом заборонено.

Відтак, суд вбачає підстави для часткового задоволення похідної позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачки від 17.06.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та прийняти мотивоване рішення з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивачки "на найближчій сесії Ради", то така задоволенню не підлягає, оскільки вирішення процедурних питань пов`язаних із виконанням цього рішення належить до сфери реалізації Радою своїх повноважень. Такі повноваження повинні реалізовуватися у порядку та спосіб визначений нормами Земельного кодексу України та Закону № 280/97-ВР без вказівки на це у рішенні суду.

Відтак, перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, в користь позивача підлягає присудженню частина сплаченого ним при зверненні до суду судового збору у сумі 454 грн. 00 коп.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

Отже, з аналізу наведених норм законодавства встановлено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду № 810/3213/16 від 04.08.2020, № 640/15803/19 від 05.08.2020.

До суду для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивачки подано:

- договір про надання правової допомоги від 22.12.2021 року, у якому встановлено розмір гонорару адвоката на загальну суму 6000,00 грн.;

- квитанцію до прибуткового касового ордера про оплату 6000,00 грн. на підставі договору про надання правової допомоги від 22.12.2021;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.12.2021.

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000682

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

В той же час, відповідач заперечує щодо відшкодування витрат на правову допомогу, вказуючи на те, що підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, зазначає, що з предмету спору та мотивів, що приведені у адміністративного позові позивача, представником подано аналогічні позови, що спрощувало роботу адвоката при підготовці адміністративного позову.

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

З огляду на викладене, враховуючи предмет спору, обсяг адвокатських послуг, враховуючи заперечення відповідача, а також, те що справу віднесено до справ незначної складності, суд дійшов висновку, про наявність підстав для зменшення суми витрат, що підлягають відшкодуванню позивачці до 3000,00 грн., що відповідатиме вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки за рахунок асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1500 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт б/н рішення 8 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 09.07.2021 № 386 "Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства", яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Зобов`язати Теплицьку селищну раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 17.06.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області та прийняти рішення із урахуванням висновків суду зроблених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 частину сплаченого при зверненні до суду судового збору в сумі 454 грн. 00 коп. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької селищної ради

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач: Теплицька селищна рада - вул. Незалежності, 25, смт. Теплик, Вінницька область, 23800, .

Суддя Богоніс Михайло Богданович