Справа № 460/10417/21
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2022-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2022 року м. Рівне№ 460/10417/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України у якому просить визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України пов`язану з відмовою в виплаті ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 907323,00,00 грн., які складають різницю між виплаченими йому у період з 01.07.2015 по 26.03.2020 грошовими коштами в рахунок окладу прокурора (слідчого прокуратури) та належними мені до виплати грошовими коштами в рахунок окладу прокурора прокуратури, відповідно до вимог та у розмірах встановлених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", як відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати; а також просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби грошові кошти у сумі 907323,00,00 грн., які складають різницю між виплаченими у період з 01.07.2015 по 26.03.2020 грошовими коштами в рахунок окладу прокурора (слідчого прокуратури) та належними до виплати грошовими коштами в рахунок окладу прокурора прокуратури, відповідно до вимог та у розмірах встановлених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", як відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, в рахунок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалою від 28.07.2021 відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою від 29.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провадити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 04.04.2021, постановленою без виходу судді до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті в порядку письмового провадження.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, причини неможливості подання відзиву суду не повідомив. Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 29.10.2014 був призначених на посаду прокурора та працював в органах прокуратури. Зокрема:

в період з 29.10.2021 по 27.05.2015 на посаді прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України;

в період з 28.04.2015 по 31.10.2015 на посаді прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України;

в період з 01.11.2015 по 01.11.2015 в розпорядженні військового прокурора сил антитерористичної операції;

в період з 02.11.2015 по 13.04.2016 на посаді слідчого третього відділу військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції;

в період з 14.04.2016 по 13.09.2017 на посаді слідчого військової прокуратури Донецького гарнізону військової прокуратури сил антитерористичної операції;

в період з 14.09.2017 по 31.01.2018 на посаді старшого слідчого військової прокуратури Донецького гарнізону військової прокуратури сил антитерористичної операції;

в період з 01.02.2018 по 18.04.2018 на посаді старшого слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури сил антитерористичної операції;

в період з 19.04.2018 по 08.05.2018 на посаді слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури сил антитерористичної операції;

в період з 09.05.2018 по 10.07.2018 в розпорядженні військового прокурора Південного регіону України;

в період з 11.07.2018 по 28.09.2018 на посаді прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України;

в період з 01.10.2018 по 15.01.2020 на посаді слідчого військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України;

в період з 16.01.2020 по теперішній час на посаді прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України, що підтверджується витягом із послужного списку (а.с.52-53)

Позивач стверджує, що з липня 2015 року по березень 2020 року різниця між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який повинен бути нараховано Позивачу, відповідно до вимог зазначеного Закону становить 907323,00 грн.

Позивач вважає, що належним способом захисту його прав у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч. 3 ст. 152 Конституції України та стягнення на його користь матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. З ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними, у зв`язку з чим вимушений був звернутися до суду.

Вирішуючи вказаний спір, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII«Про прокуратуру» (далі- Закон № 1697-VII).

Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Згідно з частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року по 24 вересня 2019 року - 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року;

з 25 вересня 2019 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року;

Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону № 1697-VII, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. За правилами статті 89 Закону № 1697-VIIфінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).

Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті33, статті 81 Закону № 1697-VIIзастосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України Про Державний бюджет України на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» Конституційним Судом України не приймалися.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та № 1013 від 09 грудня 2015 року.

Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII обов`язки не були виконані, а саме не було приведено нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, відповідачі не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладені у постановах від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17 та від 16 січня 2019 року № 804/217/17, від 27 лютого 2019 року № 809/982/16.

Отже, за пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», положення якого, станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались, органи прокуратури під час нарахування та виплати заробітної плати позивачу цілком на законних підставах застосовували постанову Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року.

Суд встановив, що ОСОБА_1 за період з липня 2015 по 26.03.2020 нараховувався посадовий оклад:

- за посадою прокурора військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України в період з 28.04.2015 по 12.10.2015 1395,00 грн., в період з 13.10.2015 по 31.10.2015 1558,00 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 14.04.2021 №21-1298вих-21 (а.с.81-84);

- за посадою слідчого третього відділу військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції в період з 02.11.2015 по 30.11.2015 1572,00 грн, в період з 01.12.2015 по 23.02.2016 1964,00 грн., в період з 24.02.2016 по 02.08.2016 1572,00 грн, в період з 03.08.2016 по 05.09.2017 1964,00 грн, в період з 06.09.2017 по 13.09.2017 5520,00 грн., що підтверджується листом офісу Генерального прокуратора від 27.04.2021 №27/3-154вих-21 (а.с.87-88);

- за посадою старшого слідчого військової прокуратури Донецького гарнізону військової прокуратури сил антитерористичної операції в період з 14.09.2017 по 31.01.2018 5520,00 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом офісу Генерального прокуратора від 27.04.2021 №27/3-154вих-21 (а.с.87-88);

- за посадою старшого слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури сил антитерористичної операції в період з 01.02.2018 по 18.04.2018 5730,00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 08.04.2020 №13-22вих-21 (а.с.85-86)

- за посадою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури сил антитерористичної операції в період з 19.04.2018 по 08.05.2018 5780,00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 08.04.2020 №13-22вих-21 (а.с.85-86)

- за посадою в розпорядженні військового прокурора Південного регіону України в період з 09.05.2018 по 10.07.2018 5660,00 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 14.04.2021 №21-1298вих-21 (а.с.81-84);

- за посадою прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України в період з 11.07.2018 по 28.09.2018 5660,00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону від 09.04.2021 №21/66вих-21 (а.с.89);

- за посадою слідчого військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України в період з 01.10.2018 по 15.01.2020 5520,00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом військової прокуратури Західного регіону України від 23.04.2021 №21-143вих-21 (а.с.94-96);

- за посадою прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України в період з 16.01.2020 по 26.03.2020 5660,00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, що підтверджується листом військової прокуратури Західного регіону України від 23.04.2021 №21-144вих-21 (а.с.91-93)

Суд зазначає, що оплата праці позивача за період з 01.01.2015 по 26.03.2020 здійснювалася на підставі затверджених головним розпорядником Генеральною прокуратурою штатних розписів станом на 01.01 кожного року, які складено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структур та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Згідно з цією постановою заробітна плата працюючого прокурора прокуратури Львівської області за вказаний період складалася з посадового окладу який є фіксованим, надбавки за вислугу років, надбавки за класний чин та інших складових оплати праці (премія, надбавка за виконання особливо важливої роботи (з урахуванням надбавки та вислугу років), матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань тощо), які є індивідуальними і встановлюються роботодавцем щодо кожного працівника з урахуванням виконуваної роботи, результативності, особистого вкладу, виконання роботи, пов`язаної з допуском до державної таємниці та ін., в межах затверджених кошторисних призначень на оплату праці кожного року станом на 01.01.

Зазначений вид виплат відсутній у ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Заробітна плата прокурора, відповідно до ч. 2 ст. 81 «Про прокуратуру» складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-VIII прийнятий пізніше Закону України 14.10.2014 № 1697-VII, а тому у 2015 та 2016 роках норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Отже, нарахування посадових окладів працівникам Прокуратури на підставі Постанови №505, відповідала приписам чинного на той час законодавства, оскільки органи прокуратури не наділені правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Рішенням №6-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення №6-р/2020 передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Суд звертає увагу, що, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу згідно з рішенням № 6-р/2020 втратила чинність 26.03.2020.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 грудня 2004 року № 2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

Таким чином, зі змістом статті 152 Конституції України випливає, що Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

Відтак, рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 на спірні правовідносини за період з липня 2015 по 26.03.2020 не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Враховуючи наведене, з`ясувавши обставини, на які представники позивача та відповідача посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов висновку, що позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата за період з липня 2015 по 26.03.2020 правомірно, з урахуванням законодавства про оплату праці працівників органів прокуратури.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставні, необґрунтовані та не підлягають до задоволення.

Підстави для застосування положень ст.139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22.04.2022.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , псапорт СТ72670, виданий Ізмаїльським СВ ГУ МВС України в Одеській області)

Відповідач: Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, 6,м.Київ,Центральна Частина Києва,01601, )

Суддя В.В. Щербаков