Справа № 420/26371/21
Суддя: Хурса О. О.
Дата ухвалення: 2022-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О.О., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та неповнолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та неповнолітнього ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №248-21 від 23.07.2021, яким йому ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану та документований Довідкою про звернення за захистом в Україні №011565 виданою Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області.

14.12.2021 року він отримав повідомлення №611 від 19.10.2021 року щодо прийняття рішення відповідачем про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з вказаним рішенням ДМС, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з того, що воно прийнято ДМС без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку з чим, він вимушений звернутись до суду із позовом.

Позивач вказує, що в країні його громадянської належності наявна ситуація загальнопоширеного насильства та військових дій та він важає, що у нього є об`єктивні підстави побоювань за своє життя і здоров`я, адже існує ризик його переслідування за ознаками належності до певних соціальних груп: інші цивільні особи, які вважаються такими, що підтримують уряд або міжнародне товариство та співробітники гуманітарних організацій та організацій, що працюють у галузі розвитку.

Позивач зазначає, що в Афганістані він був засновником громадської організації NGO «Organization for Health, Education and Livelihood Progress and Promotion (OHELPP), діяльність якої мала декілька напрямків, а саме: відновлювальнi джерела енергії (застосування сонячних батарей), організації доступу до жіночих засобів гігієни, переробка пластику. Внаслідок вищезазначеної діяльності він співпрацював з урядом Афганістану та іноземними партнерами з Індії та Сполучених Штатів Америки. Вищезазначена діяльність була спрямована на поліпшення становища вразливих категорій осіб та на покращення гуманітарної ситуації в окремих районах Афганістану. Сім`я Позивача зазнавала погроз під час проживання в Афганістані, а саме отримувала листи з погрозами.

Ухвалою суду від 28.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Витребувані докази по справі.

Ухвалою суду від 26.04.2022 року клопотання ОСОБА_1 по справі повернутио позивачу без розгляду.

Відповідач до суду подав відзив на позов, в якому просив вімовити у задоволенні позову та зазначив, що позивач 15.02.2020 перетнув кордон України легально вибув з Афганістану до Російської Федерації. До РФ він дістався авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ). На території Росії позивач перебував протягом 1 місяця, за міжнародним захистом не звертався через бажання щодо потрапляння до України, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вiнзнаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. Відповідач посилається правові висновки Верховного суду, викладені у постанові від 18.10.2018 по справі № 826/16199/16, щодо визначення Російської Федерації третьою безпечною країною, де позивач міг вільно проживати як трудовий мігрант, де він не піддавався переслідуванням місцевих органів влади.

Відповідач наголошує, що позивач мав можливість звернення за наданням міжнародного захисту на території Російської Федерації, однак не скористалася такою можливістю, та вибув у напрямку України при цьому звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише майже через 8 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта.

Крім того, позивач не зміг надати докази ймовірного переслідування у випадку його повернення на Батьківщину та позивач не міг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення країни своєї громадянської належності.

Також згідно з ІКП, за словами службовців військової розвідки Афганістану та самих представників Талібану, 99% таких листів є підробками, написання псевдо листів від талібів є достатньо розвиненим бізнесом у країні громадянської належності позивача.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що у позивача немає обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через недоведеність фактів її побоювань.

Таким чином рішення ДМС України прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши заяви по суті, надані учасниками справи докази, судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є громадянином Афганістану (паспорт про що свідчить паспорт № НОМЕР_1 виданий 11.10.2016 (а.с.99-100).

Кордон України заявник перетнув легально авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Москва (РФ), де знаходився протягом одного місяця. З м. Москва (РФ) до України шукач захисту вибув на автомобілі, місце перетину кордону особі невідомо. Зі слів заявника, до м. Одеса потрапив 25.02.2020 року. Виїзд з Афганістану відбувся у супроводі дружини ( ОСОБА_3 ), сина ( ОСОБА_2 ), двох братів та двох сестер. З моменту в`їзду територію України не залишав. Заявник зазначив, що він є засновником неурядової організації «HELPP», а його жінка була його заступником. Заявник вказував, що діяльність неурядової організації «HELPP» стосувалась поставок за допомогою посольства Індії в Афганістан сонячних батарей, сумок з натуральних тканин та засобів гігієни для жінок. Однак, у вересні 2019 року таліби надіслали заявнику лист з погрозами: якщо заявник продовжить діяльність неурядової організації «HELPP» то його та його сім`ю вб`ють, адже вважали, що заявник своєю діяльністю пропагандує для того, щоб жінки розвивались. Між тим, заявник вказав, що перебував у 2018 році у партії «Солідарності процвітаючого народу Афганістану» (а.с.148-152).

Позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.11.2020 року, в якій зазначив, що виїхав з Афганістану за пошуком притулку, оскільки в країні його громадянської належності їм жити небезпечно. Заявник зазначив, що відчував небезпеку за своє життя в Афганістані, особливо як його друг отримав листа з погрозами, після чого він вирішив разом із сім`єю шукати притулок в Україні (а.с.95-97).

Позивача, ОСОБА_1 , та його неповнолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , документовано Довідкою про звернення за захистом в Україні №011565 (а.с.98).

За результатами розгляду заяви та особової справи заявника, Управління підготовило 15.12.2020 року Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.186).

16.06.2021 ДМС України зроблено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано ДМС відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі яка не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.69-86) із додатками (а.с.87-92).

Рішенням ДМС України №248-21 від 23.07.2021 року, з посиланням на пункти 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні ОСОБА_1 відмовлено (а.с.64).

14.12.2021 року позивач отримав повідомлення від 19.10.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано, що Висновок, обґрунтований тим, що клопотання позивача не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки подана iсторiя переслідування не вiдповiдає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація щодо причин виїзду з Батькiвщинi має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою (а.с.65).

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України №248-21 від 23.07.2021 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.09.2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таких побоювань обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Критерій «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає відповідного статусу має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналіз вказаних термінів та дослідження справи відносно позивача, його заяви, протоколу співбесіди свідчать про те, що наявні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України №3671-VI. Зокрема, позивач вказує на побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань країни своєї громадянської належності, а також на побоювання за своє життя в ситуації систематичного порушення прав людини в країні громадянської належності і не бажання повернутися до неї внаслідок цих побоювань.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач при провенні співбесіди від 15.12.2020 вказав, що він виїхав з Афганістану, з наступних причин: у позивача була фірма, через яку він надавав послуги з отримання віз, ліцензій а також вирішува податкові питання та організація «HELPP» яка займалась проектами з виготовлення сонячних батарей та допомоги жінкам. При цьому, організація «HELPP» працювала за допомогою Посольства Індії, яке сприяло у наданні коштів та обладнання. Заявник зазначав, що проводив зібрання з населенням, на яких ознайомлював людей з проектом, у зв`язку з чим табіли і взнали про його діяльність, які прямо заявляли, що не хочу аби проект був реалізований, пілся чого відправили заявнику лист з погрозами (а.с.176-180).

Відповідно до протоколу співбесіди від 13.04.2021 року заявник вказував, що таліби погрожували йому, оскільки не хотіли щоб села та жінки розвивались. При цьому, заявник вказує, що у листі з погрозами табіли вказували, що організація «HELPP» погано впливає на жінок, працює з іноземцями через, що погрожували розправою (а.с.190-194).

Згідно протоколу співбесіди від 20.04.2021 року заявник зазначив, що на підтвердження вказаних ним обставин пізніше надасть лист з погрозами, який відправить йому батько та фотографії. Крім того, позивач вказує що надав документи щодо діяльності організації «HELPP». Водночас, на записання «Ви минулого разу казали, що у Вас є копія цього листа поганої якості, можете його продемонструвати?» заявник відповів «Ні, я його видалив тому, що й нього був поганий досвід щодо збереження документів у телефоні, коли мене у Пакистані допитувала поліція щодо наявних фото в телефоні…» (а.с. 196-198).

Відповідно до матеріалів міграційної справи заявником дійсно надавались документи щодо організації діяльності неурядової організації «HELPP»: Сертифікат про реєстрацію неурядової організації «HELPP» (а.с.112) та листи (а.с.109-101).

Відповідно до п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 року, в якому зазначено, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованим припущенням відповідача у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.06.2021 щодо недоведення отримання заявником погроз від представників «Талібану», а отримані матеріали від заявника не можуть бути розглянуті в якості доказів існування загрози його життя та такі припущення не можуть бути підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо, у зв`язку з сим суд вважає, що без повного офіційного з`ясування всіх обставин не можливо зробити висновок щодо наявності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання відповідача у висновку на те, що позивач не зміг обгрунтувати яка саме небезпека може очікувати на нього в разі повернення в країну громадянської належності, не може бути підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Суд вважає, що відсутність об`єктивного підтвердження суб`єктивних побоювань позивача щодо повернення до країни громадянської належності повинна бути доведена достовірними доказами, які виключать будь-які сумніви законності прийнятого відносно позивача рішення.

Суд враховує, що 15.08.2021 за допомогою терору та вбивств Талібан остаточно взяв під свій контроль владу над всією територією Афганістану. Таліби збираються відновити Ісламський емірат Афганістан (назва Афганістану з 1996 по 2001 р.р.). Наразі спостерігаються озброєні напади на мирних жителів, що є серйозним порушенням міжнародного гуманітарного права. Громадяни Афганістану покидають її внаслідок насильства озброєних талібів, які періодично здійснюють напади на мирних громадян.

Згідно із позицією УВКБ ООН щодо повернення осіб до Афганістану від 25.08.2021 №366/21, УВКБ ООН закликано всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

УВКБ ООН занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких Талібан вважає такими, що зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні.

Суд дійшов висновку, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування та ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Також суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві, що позивач мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади Російської Федерації як третьої безпечної країни, з огляду на наступне.

Згідно п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту;.

Таким чином, вказана норма Закону встановлює вимоги до країн, що можуть виступати третіми безпечними країнами для шукачів міжнародного захисту. З огляду на це, для встановлення факту того, що Російська Федерація є третьою безпечною країною необхідно встановити її відповідність зазначеним критеріям.

Відповідно до Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.06.2021 до моменту в`їзду на територію України заявник перебував на території Російської Федерації, однак відповідач дійшов висновку, що в контексті даної справи неможливо ідентифікувати крапну транзитного перебування зі слів шукача захисту та вважати третьою безпечно крапною для заявника через відсутність доведеноп об`єктивної інформації про термін перебування у вказаній країні, можливість безперешкодного фактичного звернення за мiжнародним захистом у вказанiй крапнi, доступі до відповідної процедури про набуття мiжнародного захисту тощо. Таким чином, відповідач дійшов висновку, що неможливо об`єктивно стверджувати, що шукач захисту перебував у третій безпечній країні відповідно до визначення таких крапн дiючим законодавством України (а.с.69-86).

Отже, у Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.06.2021 ДМС не доведено відповідність Російської Федерації крітеріям передбаченим п. 22 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності свого рішення №248-21 від 23.07.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення №248-21 від 23.07.2021 підлягають задоволенню.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з абзацом 2 пункту 6.5. «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649, неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні.

Таким чином, відповідно до вказаних приписів законодавства, якщо неповнолітня особа супроводжується одним з батьків (або двома) або іншим членом сім`ї, які відповідають за неї, і якщо ця особа просить про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то цей статус для неповнолітньої особи буде визначатися, виходячи з принципу єдності сім`ї.

Відповідно до оскаржуваного рішення ДМС №248-21 від 23.07.2021 саме ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою. Однак, враховуючи принцип єдності сім`ї суд дійшов висновку, що права ОСОБА_2 в рамках надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту повинні захищені судом.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що відповідачеві необхідно при прийнятті рішення врахувати і оновлену інформацію по країні походження, оскільки оскаржуване рішення №248-21 від 23.07.2021 прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, яка розпочалася фактично 04 травня 2021 року (Талібан розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,5,6,7,9,242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 в своїх інтересах та неповнолітнього ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №248-21 від 23.07.2021, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя О.О. Хурса