Справа № 160/3945/22
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2022 року Справа № 160/3945/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення коштів в рахунок ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати та відшкодування матеріальної шкоди, -
21.02.2022 року адвокат ОСОБА_1 - Чабаненко Анна Леонідівна звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просить суд:
- дії Дніпропетровської обласної прокуратури, які полягають у застосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із її публічною службою у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.09.2014 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська; у період з 15.12.2015 року по 20.11.2017 року - на посаді прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури Дніпропетровської області; у період з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3) пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-VІ та Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 - визнати протиправною;
- бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із її публічною службою у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.09.2014 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська; у період з 15.12.2015 року по 20.11.2017 року - на посаді прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури Дніпропетровської області; у період з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3) статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 року № 1697-VІІ в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 - визнати протиправною;
- бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за час її публічної служби у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.09.2014 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська; у період з 15.12.2015 року по 20.11.2017 року - на посаді прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури Дніпропетровської області; у період з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3) заробітної плати прокурора в загальному розмірі 2 723 873,91 грн., в тому числі: посадового окладу - 1 442 784,76 грн.; надбавки за вислугу років - 294 947,72 грн.; надбавки за виконання особливо важливої роботи - 986 141,43 грн., - визнати протиправною;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 в рахунок протиправно ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за час її публічної служби у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.09.2014 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська; у період з 15.12.2015 року по 20.11.2017 року - на посаді прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури Дніпропетровської області; у період з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3) та в рахунок відшкодування шкоди, завданої пунктом 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-VI, який Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнаний неконституційним в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, 2 723 873,91 грн., в тому числі: посадового окладу - 1 442 784,76 грн.; надбавки за вислугу років - 294 947,72 грн.; надбавки за виконання особливо важливої роботи - 986 141,43 грн.
Також просить суд встановити судовий контроль за виконанням відповідного рішення суду та зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що частина 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" у період з 01.07.2015 року по 15.12.2015 року та з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року передбачала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі від 10 до 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно : з 01.07.2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2017 року - 12 мінімальних заробітних плат, а редакція цієї частини статті з 01.01.2017 року до 24.09.2019 року визначала посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з 25.09.2019 року частини 3 - 5 Закону України "Про прокуратуру" викладено у новій редакції, згідно якої посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Водночас позивачу за час перебування на посадах в органах прокуратури за період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року заробітна плата нараховувалася відповідно до постанови КМУ від 31.05.2012 року № 505, внаслідок чого недоотримано заробітної плати у загальній сумі 2723873,91 грн. Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, матеріальна шкода у вигляді неотриманої частини заробітної плати, на переконання позивача, спричинена положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, підлягає відшкодуванню відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України. На підставі
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 30.03.2022 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Від Дніпропетровської обласної прокуратури на адресу суду письмовий відзив на позов не надходив.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07.12.2012 року по 22.10.2021 року працювала в органах прокуратури, у тому числі, з 01.09.2014 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська; з 15.12.2015 року по 20.11.2017 року - на посаді прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури Дніпропетровської області; з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3.
Наказом Дніпропетровської обласної прокуратури від 15.03.2021 року №716к позивачу як прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури з 15.03.2021 року було визначено робоче місце в Центральній окружній прокуратурі міста Дніпра Дніпропетровської області.
Наказом Дніпропетровської обласної прокуратури № 3316к від 19.10.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу 2 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів реформування органів прокуратури», що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 05.10.2004 року (запис № 23), копія якої наявна в матеріалах справи.
Також судом встановлено, що за період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року позивач отримувала заробітну плату, виходячи з положень постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", про що свідчать розрахункові листи позивача з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року.
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції (є неконституційним).

У зв`язку із цим, ОСОБА_1 вважає, що їй завдано матеріальної шкоди положеннями Бюджетного Кодексу України, які визнані неконституційними, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати (посадового окладу) за період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року у загальному розмірі 2723873,91 грн., а бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із проходженням нею публічною службою у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 року № 1697-VІІ вважає протиправною.

Не погодившись із бездіяльністю Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 у зв`язку із її публічною службою у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 року № 1697-VІІ, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам щодо виплати заробітної плати позивачеві за період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За змістом частини 2 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Частиною 3 статті 81 цього Закону в редакції, яка діяла у періоді з 01.07.2015 року по 01.01.2017 року, було передбачено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 року, який набрав чинності 01.01.2017 року, частину 3 статті 81 Закону №1697-VII викладено у такій редакції: "Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Частина третя статті 81 в редакції Закону № 113-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності з 25.09.2019 року, передбачає, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

За приписами частини 7 статті 81 Закону №1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Згідно з частиною 9 статті 81 Закону №1697-VII фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За приписами статті 89 Закону №1697-VII (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до статті 90 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Абзацом 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (набрав чинності з 01 січня 2015 року) установлено, що норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (Голос України, №206 від 25 жовтня 2014 року) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також пункт 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрав чинності з 01 січня 2015 року) встановлював, що норми і положення статті 81, частин 16-18 статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" було затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Крім того, надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів. Пунктом 6 зазначеної постанови визначено, що видатки, пов`язані з реалізацією постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється у межах затвердженого фонду оплати праці.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 статті 152 Конституції України, як і частиною 1 статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Системний аналіз вищенаведених норм права свідчить про те, що у періоді з 01.07.2015 року по 01.01.2017 року частина 3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" передбачала визначення посадового окладу прокурорів у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно (з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2017 року - 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Водночас абзац 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (набрав чинності з 01 січня 2015 року) та пункт 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрав чинності з 01 січня 2015 року) встановлювали, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.

Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийняті пізніше Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру", а тому, у 2015 році та наступних роках норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора підлягали застосуванню у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Суд також враховує, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, правові позиції якого викладені у постановах від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №825/575/16, від 21 березня 2018 року №817/548/16, від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17, від 16 січня 2019 року №804/217/17, від 27 лютого 2019 року №809/982/16, та №824/490/16 від 05 травня 2020 року. Правова судова позиція з цього спірного питання є сталою.

Пункт 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного Кодексу України у частині, що стосується норм і положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ, втратив чинність з 26.03.2020 року відповідно до рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020.

З огляду на нарахування позивачу у період з 01.07.2015 року по 26.03.2020 року заробітної плати виходячи з розміру посадового окладу, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", у розмірі встановленому законом, суд дійшов висновку, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі, не нижчому від визначеної законом.

Суд також звертає увагу на те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 28 січня 2021 року у справі № 560/703/20.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у рішенні Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто до визнання Конституційним Судом неконституційними окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, у відповідача не виникло підстав обраховувати посадовий оклад позивача, з урахуванням приписів ст.81 Закону України "Про прокуратуру".

Щодо нарахування позивачу посадового окладу з 26 березня 2020 року по 22 жовтня 2021 року, суд зазначає наступне.

Законом України від 19.09.2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон № 113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Так, у частині 1 статті 7 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VІІ "Про прокуратуру" слова "регіональні" та "місцеві" замінено відповідно на "обласні" та "окружні". Статтею 15 Закону 1697-VІІ окреслено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах. Частину 3 статті 81 Закону 1697-VІІ викладено у такій редакції: "Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

При цьому абзацом 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних і місцевих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до обласної чи окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (зі змінами).

Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Положення Закону № 113-ІХ є чинними, неконституційними не визнавались, а тому мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Суд звертає увагу на те, що рішення про успішне проходження атестації позивачем відповідною кадровою комісією не приймалось, до обласної чи окружної прокуратури позивач не була переведена.

Посилання позивача на наказ Дніпропетровської обласної прокуратури від 15.03.2021 року №716к судом не береться до уваги, оскільки вказаним наказом було визначено робоче місце в Центральній окружній прокуратурі міста Дніпра Дніпропетровської області, а не здійснено переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі.

Суд враховує, що Закон № 1697-VІІ (із змінами, внесеними Законом № 113-ІХ), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною), передбачає оплату праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури").

Таким чином, виплачуючи позивачу у періоді з 26 березня 2020 року по 22 жовтня 2021 року посадовий оклад прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, передбачений постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року, відповідач діяв в межах повноважень та на підставі чинного законодавства.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законом соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно, без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому, ніж встановленому постановою Кабінету Міністрів України №505, та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути (оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності), суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 в рахунок протиправно ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за час її публічної служби у період з 01.07.2015 року по 22.10.2021 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.09.2014 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська; у період з 15.12.2015 року по 20.11.2017 року - на посаді прокурора відділу роботи з кадрами Прокуратури Дніпропетровської області; у період з 21.11.2017 року по 22.10.2021 року - на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3) та в рахунок відшкодування шкоди, завданої пунктом 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-VI, який Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнаний неконституційним в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, 2 723 873,91 грн., в тому числі: посадового окладу - 1 442 784,76 грн.; надбавки за вислугу років - 294 947,72 грн.; надбавки за виконання особливо важливої роботи - 986 141,43 грн.

Відносно посилання позивача на частину третю статті 152 Конституції України, згідно із якою матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, суд зауважує наступне.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Позивач, як зазначалось, просила суд відшкодувати завдану їй шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати.

Водночас, як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник за аналогічних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, перш за все, зумовлений тим, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання позивачем частини заробітної плати, яка мала бути йому нарахована, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.

Ураховуючи наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, а також незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з виплатою позивачу заробітної плати у розмірі, меншому ніж вона сподівалася.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 120/2112/19-а.

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Згідно з ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та бездіяльності, стягнення коштів в рахунок ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати та відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна