Справа № 300/7880/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/7880/21 пров. № А/857/5263/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Смолинця А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі за його позовом до Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Матуляк Я.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 17 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Богородчанського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі ВДВС) щодо невчинення дій по зняттю арешту з усього невизначеного нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, накладеного постановою слідчого прокуратури Богородчанського району Гринди І.І. від 09 липня 2007 року у кримінальній справі № 272923 та зобов`язати відповідача вчинити такі дії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 300/7880/21 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» чинність арешту майна припиняється у разі закінчення виконавчого провадження, за виключенням, в тому числі, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону. Таким чином у відповідача не було підстав для зняття арешту з майна позивача при винесенні постанови від 23 вересня 2008 року ВП №8228197, якою виконавчий лист №1-10, виданий 25 лютого 2008 року, повернуто до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

Окрім того, суд звернув увагу на ту обставину, що державний виконавець наділений повноваженнями щодо скасування чи зняття арешту з майна боржника лише у випадках накладення такого арешту рішеннями органу державної виконавчої служби. У даному ж випадку, арешт майна та відповідні обтяження щодо майна позивача застосовано на підставі постанови слідчого прокуратури Богородчанського району Івано-Франківської області від 09 липня 2007 року.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі та в межах наданих йому повноважень, прав позивача не порушив, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , який просив таке скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що заявлені позовні вимоги мають вирішуватись тільки в адміністративному судочинстві. Вважає, що суд першої інстанції відступив від правової позиції Великої палати Верховного суду у справі № 383/493/18, відмовляючи в задоволенні його позову, оскільки в постанові від 19 червня 2019 року у цій справі чітко зазначено, що такі спори розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, постановою слідчого прокуратури Богородчанського району Івано-Франківської області від 09 липня 2007 року у межах кримінальної справи №272923 накладено арешт на майно, в тому числі земельні ділянки та грошові кошти, громадянина ОСОБА_1 , жителя с. Гута Богородчанського району Івано-Франківської області.

Вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2008 року у справі №1-10/2008 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 Кримінального кодексу України, та конфісковано у дохід держави половину частини належного йому на праві приватної власності та видано виконавчий лист.

Вказаний виконавчий лист за №1-10 від 25 лютого 2008 року перебував на виконанні у ВДВС. Згідно з актом державного виконавця від 23 вересня 2008 року майно, яке можна конфіскувати у боржника ОСОБА_1 , відсутнє.

Постановою державного виконавця ВДВС від 23 вересня 2008 року ВП №8228197 виконавчий лист №1-10, виданий 25 лютого 2008 року, повернуто до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

У серпні 2021 року позивач отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, згідно з яким на даний час існує заборона відчуження на належні йому земельні ділянки у зв`язку арештом накладеним постановою слідчого прокуратури Боргодчанського району Івано-Франківської області від 09 липня 2007 року.

Вважаючи, що державним виконавцем всупереч вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про повернення виконавчого документа від 23 вересня 2008 року не вирішено питання про зняття арешту з його майна, позивач 24 листопада 2021 року звернувся до ВДВС із заявою про зняття арешту з майна.

Листом за №19067 від 26 листопада 2021 року відповідач повідомив позивача про відсутність у державного виконавця підстав для зняття арешту з вказаного майна на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа, а також про те, що при винесенні вказаної постанови дотримано всі вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи, що відповідач не вчинив жодних дій по зняттю арешту з його майна, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Як передбачено пунктами 2, 5 статті 40 Закону № 606-ХІV, виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання боржника - фізичної особи (за винятком виконавчих документів, зазначених у частині першій статті 42 цього Закону), а також виконавчих документів, за якими мають бути стягнені грошові кошти чи інше майно, та інших виконавчих документів, які можуть бути виконані без безпосередньої участі боржника.

Частиною 2 статті 40-1 Закону № 606-ХІV встановлено, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 606-ХІV, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження.

Отже, вказаною нормою чітко визначено, що чинність арешту майна припиняється у разі закінчення виконавчого провадження, за виключенням, в тому числі, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача підстав для зняття арешту з майна позивача при винесенні постанови від 23 вересня 2008 року ВП №8228197, якою виконавчий лист №1-10, виданий 25 лютого 2008 року повернуто до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

Покликання скаржника на рішення Великої палати Верховного суду у справі № 383/493/18 від 19 червня 2019 року, на переконання апеляційного суду, є недоречним, оскільки вказаним рішенням лише визначено юрисдикцію адміністративного суду у справі за аналогічним позовом, а ця обставина не є спірною у справі, що розглядається, яка вирішена судом першої інстанції у порядку адміністративного судочинства.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 300/7880/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 20 квітня 2022 року.