Справа № 600/3217/21-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3217/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш В.О.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

21 квітня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області щодо невиплати грошової компенсації за невикористану позивачем щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2015-2020 роки, а саме за шість років вимушеного прогулу, у кількості 270 діб;

- зобов`язати Ліквідаційну комісію УМВС України в Чернівецькій області виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2015-2020 роки у кількості 270 діб у розмірі урахуванням середнього заробітку за відповідні роки.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29.11.2021 позов задоволено частково.

А саме, судом визнано протиправними дії Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за 2015-2020 роки та зобов`язано Ліквідаційну комісію УМВС України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за 2015-2020 роки.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні обставини справи.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом Міністра внутрішніх справ України від 28.12.2012 року № 1154 о/с призначено підполковника міліції ОСОБА_1 першим заступником начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальником слідчого управління.

Наказом Міністра внутрішніх справ України від 27.10.2014 року № 2239 о/с відповідно до п. п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року № 1682-VII та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління.

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду 01 липня 2020 року по справі 824/3161/14-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ від 27 жовтня 2014 року № 2239 о/с в частині звільнення позивача з посади першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління.

Поновлено полковника міліції ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління з 28 жовтня 2014 року.

Стягнуто з Управління МВС України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 року по 01.07.2020 року.

14.07.2020 року наказом Міністра внутрішніх справ України № 528 о/с на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року у справі № 824/3161/14-а полковника міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління з 28.10.2014 року.

Наказом Управління МВС України в Чернівецькій області від 05.10.2020 року №6, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) полковника міліції ОСОБА_1 (М-43851), заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління, з 05 жовтня 2020 року (а.с. 10).

26.03.2021 року позивач звернувся до голови Ліквідаційної Комісії УМВС України в Чернівецькій області Федорюку Г.Й. із заявою в якій просив, у разі нездійснення Ліквідаційною Комісією УМВС України в Чернівецькій області виплат у вигляді компенсації, провести її обчислення та виплату в порядку, встановленому законодавством (а.с. 11-12).

У відповідь на вищевказане звернення, відповідач листом від 09.04.2021 року №Ст/51 повідомив позивача, що в період з 01.01.2014 року по 06.11.2015 року першому заступнику начальника УМВС України у Чернівецькій області - начальнику слідчого управління надано компенсацій: за невикористану відпустку при звільненні з органів внутрішніх справ в сумі 16904,33 грн, а також нараховано матеріальну допомогу для оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за період з 01.01.2014 по 06.11.2015 в сумі 26929,57 грн.

Відповідно до Інформації заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області позивачу нараховано компенсації за невикористану відпустку при звільненні з органів внутрішніх справ на загальну суму 16904,33 грн, в тому числі:

- за період з січня 2014 року по листопад 2014 року - 5950,70 грн;

- за період з січня 2015 року по листопад 2015 року - 10953,63 грн (а.с. 14).

Відповідно до Інформації заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області позивачу нараховано матеріальної допомоги для оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань на загальну суму 26929,57 грн, в тому числі:

- на оздоровлення за 2014 рік - 9074,81 грн;

- для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік - 7691,60 грн;

- для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік - 10163,16 грн (а.с. 15).

Наказом Управління МВС України в Чернівецькій області від 29.10.2020 року №12 "По особовому складу" наказано вважати: вислугу в органах внутрішніх справ станом на 05 жовтня 2020 року полковника міліції ОСОБА_1 , (М-043851), першого заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління, звільненого з МВС наказом ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області від 05.10.2020 року № 6: календарну - 24 роки 09 місяців 04 дні. Підстава: постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 року у справі №824/3161/14-а (а.с. 16).

Вважаючи протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області щодо невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2015-2020 роки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що незаконне звільнення жодним чином не може впливати на реалізацію права позивача на відпустку та позбавити його права на отримання відпустки за періоди, в яких він таким правом не скористався з незалежних від його волі причин.

З огляду на вказане, суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2020 роки є протиправною та такою, що грубо порушує законні права та інтереси позивача.

Судова колегія, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції в призмі доводів апеляційної скарги, відзначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про міліцію", який втратив чинність з 07.11.2015 у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до преамбули Закону України "Про Національну поліцію" цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з пунктом 15 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Так, що стосується зарахування до вислуги років часу вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням позивача, слід зазначити, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховується, зокрема, служба в органах внутрішніх справ України.

Більше того, Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"(далі - Закон № 2262-XII), який є чинним, визначено, що він визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 1 Закону № 2262-XII передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

В свою чергу, статтею 17 Закону № 2262-XII визначено, які види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, зокрема, служба в органах внутрішніх справ, зараховується до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до вказаного Закону.

Таким чином, судова колегія відзначає, що незважаючи на втрату чинності Законом України "Про міліцію", позивачу підлягає зарахуванню до вислуги років його служба в органах внутрішніх справ України за період з 07.11.2015 по день звільнення зі служби - 28.09.2020.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 затверджено положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення №114), яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до п. 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

За приписами п.51 Положення №114, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Відповідно до п. 56 Положення №114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Крім того, відповідно до п. п. 3.4.8 Наказу МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ №1131 від 31.10.2016 року, за бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Таким чином, Положенням №114 передбачено грошову компенсацію за невикористану відпустку лише в році звільнення.

Разом з цим, судова колегія зазначає, що Положенням №114 врегульовано виплату грошової компенсації поліцейським за невикористану відпустку в році звільнення, проте не врегульовано виплати грошової компенсації за невикористані відпустки в попередніх роках до року звільнення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, до спірних правовідносин перш за все необхідно застосовувати положення спеціального законодавства. Проте, у випадку неврегульованості певних правовідносин, останнім необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства, зокрема, ті, що містяться у Кодексі законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96 (далі - Закон №504/96) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 9 Закону №504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з чинним законодавством зберігалося місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або перебуванням на іншій роботі).

Суд звертає увагу відповідача на те, що вiдповiдно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП і ст.9 Закону №504/96-ВР час, коли працiвник фактично не працював, але за ним згiдно iз законодавством зберiгалися мiсце роботи (посада) та заробiтна плата повнiстю або частково (в тому числi час оплаченого-вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звiльненням або переведенням на iншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорiчну вiдпустку.

З наведеного слідує, що час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника включається до стажу, що дає право на щорiчну вiдпустку.

Згідно зі статтею 10 Закону №504/96-ВР щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (частина четверта). Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (частина п`ята). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (частина дев`ята). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята).

За правилами ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР та ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Апеляційний суд звертає увагу, що втрата чинності Законом України "Про міліцію" та прийнятими на його виконання підзаконними нормативно-правовими актами жодним чином не може братись до уваги в межах даних правовідлносин, оскільки вказана обставина не є підставою для позбавлення особи гарантій, які ними встановлені, законні очікування на отримання яких мали місце.

Більше того, на даний час є діючими Ліквідаційні комісії УМВС у областях, які покликані вирішувати питання, пов`язані з діяльністю органів внутрішніх справ та проходженням служби особами рядового та начальницького складу.

За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Матохнюк Д.Б.