Справа № 420/12085/21
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/12085/21
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
В липні 2021 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року) у день виключення 29 травня 2018 року ОСОБА_1 зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) і в подальшому з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року), виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 354,14 гривень за період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що при звільненні з військової служби 29 травня 2018 року їй не сплачено індексацію грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року. Фактичний повний розрахунок відбувся 30 червня 2021 року, у зв`язку з чим, на думку позивача, вона, за період з 30 травня 2018 року по 30 червня 2021 року набула право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Поряду обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 року позов задоволено частково наступним чином:

- визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку (невиплати індексації грошового забезпечення з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року) при звільненні ОСОБА_1 ;

- стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4223,10 грн. (чотири тисячі двісті двадцять три гривні 10 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка з 29 червня 2010 року по 29 травня 2018 року проходила військову службу, з 27 грудня 2010 року у 26 прикордонному загоні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с.15, 17-23).

Наказом начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25 травня 2018 року №178-ОС, лейтенанта ОСОБА_1 , старшого інспектора прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Чорноморськ» 1 категорії (тип Б), звільнену наказом начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №177-ОС від 24 травня 2018 року в запас Збройних Сил України за підпунктом «а» пункту другого частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), з 29 травня 2018 року виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення (а.с.14).

Зі змісту наказу від 25 травня 2018 року №178-ОС не вбачається розрахунків по індексації грошового забезпечення.

03 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Одеського прикордонного загону із заявою щодо нарахування та виплати їй індексації грошового забезпечення з липня 2015 року до моменту звільнення зі служби (а.с.6).

У відповідь на вказане звернення листом від 11 червня 2021 року вих.№11/М-116 за підписом начальника Одеського прикордонного загону позивачу повідомлено, що «сума індексації грошового забезпечення за період з 30.12.2015 року по 29.05.2018 року у військовій частині НОМЕР_1 складає 4280,56 грн. та буде виплачена на Ваш картковий рахунок з урахуванням податків і зборів в сумі 4216,35 грн. після надходження асигнувань на дану виплату в найкоротший термін» (а.с.7).

Згідно наявної у матеріалах справи виписки з рахунку у банку 30 червня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 перераховано кошти у сумі 4216,35 грн. (а.с.16).

Вказані обставини справи не заперечуються сторонами.

Таким чином, спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачці середнього грошового забезпечення за весь час затримки повного розрахунку з виплати індексації грошового забезпечення за період з 30 грудня 2015 року по 29 травня 2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, що призвело до порушення конституційного права позивача на соціальний захист, а тому позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, отже, відповідач повинен нести відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Разом з тим, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 05 серпня 2020 року (справа №826/20350/16).

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи вищенаведене, можна зробити висновок, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що 30 червня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 перераховано кошти у сумі 4216,35 грн..

Таким чином, остаточний розрахунок проведено 30 червня 2021 року.

Період затримки становить проміжок часу з 29 травня 2018 року по 29 червня 2021 року, що складає 1127 днів.

Апелянтом вірно зазначено, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повинна бути визначена з урахуванням розміру простроченої заборгованості, періоду затримки, співмірності тощо.

Дійсно, ВП ВС у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц наголосила, що визначений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, а отже визначення чіткої суми стягнення є обов`язковим в даному випадку.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Водночас формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

У цій справі Верховний Суд зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Відтак, аналіз правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

При вирішенні питання правильності обрахунку середнього заробітку, колегія суддів враховує, що в матеріалах справи міститься довідка №72 від 04.08.2021 року про розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 , відповідно до якої середньоденна заробітна плата за березень квітень 2018 року становить 353,51 грн. (10714,50 + 10849,80 / 61) (а.с.50).

Затримка у виплаті становить 1127 календарні дні, отже, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 398405,77 грн. (1127 днів * 353,51 грн.)

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 4216,35 грн. (сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу з порушенням термінів) / 398405,77 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 1,06.

Таким чином, судова колегія погоджується з розрахунком першої інстанції суми, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 1,06%, становить: 353,51 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 1,06% (істотна частка) х 1127 (дні затримки) = 4223,10 грн..

Відтак, враховуючи вказані Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача на користь позивача у розмірі 4223,10 грн., про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів наголошує, що оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою.

Згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 п.1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.