Справа № 480/11491/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 р. Справа № 480/11491/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумської обласної прокуратури (далі - відповідач, Сумська обласна прокуратура), в якій, з урахуванням заяви про уточнення вимог (ас.26-28), просив:

1) визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку;

2) зобов`язати Сумську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку;

3) зобов`язати Сумську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 25.03.2021 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 926,79грн. із утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Свої вимоги мотивував тим, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури №203к від 22.03.2021 позивача звільнено з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.03.2021, однак, при цьому відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена позивачу вихідна допомога при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, передбачена ст.44 Кодексу законів про працю України.

Наголосив, що виплата вихідної допомоги звільненій особі є матеріальною гарантією звільненому, яка гарантує забезпечення отримання безперервної матеріальної винагороди, в разі звільнення особи за ініціативою працедавця при втраті основного заробітку, а як встановлено в даному випадку втраті професії, на час відшукання іншої роботи, отримання професії, постановлення на облік до установ Зайнятості населення у зв`язку із втратою роботи та професії.

Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Натомість, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ухвалою суду від 29.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з огляду на необґрунтованість позовних вимог. Так, вказав, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 22.03.2021 № 203к на підставі рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 09.03.2021 № 10, керуючись п. п. 2 п. 19 розділу II Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру".

При цьому, ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру», ні Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX, ні ст.44 КЗпП України не передбачено виплати вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до п. п. 2 п. 19 розділу II Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX у зв`язку з неуспішним проходженням атестації. Відтак, правові підстави для виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 у Сумської обласної прокуратури відсутні.

Крім того, відмітив у відзиві, що у зв`язку з поновленням позивача на посаді згідно рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі №480/3693/21, з якої його було звільнено, підстави для виплати йому вихідної допомоги також відсутні.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Заперечення на відповідь на відзив надано не було.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом згідно записів трудової книжки позивача встановлено, що ОСОБА_1 24.06.2019 відповідно до наказу прокуратури Сумської області №154к від 21.06.2019 був призначений на посаду прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури (а.с.9).

Наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 22.03.2021 № 203к, керуючись ст.11 Закону України «Про прокуратуру», п.3, пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури Сумської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.03.2021 (а.с.9-10). Підставою видання вказаного наказу є рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 09.03.2021 № 10, яке прийнято за наслідками проведення атестації позивача як прокурора місцевої прокуратури.

При цьому, відповідачем не було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон України «Про прокуратуру».

Пункт 9 частини 1 статті 51 Закону Україні "Про прокуратуру", на підставі якого було звільнено позивача, визначає, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно із пп.2 п.19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури" №113-IX від 19.09.2019, в редакції чинній на час прийняття наказу від 22.03.2021 №203к, яким було звільнено позивача (далі - Закон №113-ІХ від 19.09.2019) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч. 1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Даним Законом №113-ІХ від 19.09.2019, крім іншого статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною 5, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Згідно з ст.1 Кодексу законів про працю Україні (далі - КЗпП України), Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.п.1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Законом №113-IX від 19.09.2019 стаття 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, за змістом якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16 та від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.

Приписами Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Відтак, частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від 12 серпня 2021 року в справі №420/4554/20, від 29.11.2021 у справі №480/6504/20.

З огляду на наведене, суд визнає про наявність у позивача при звільненні з органів прокуратури права на отримання вихідної допомоги, а тому відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку (ст. 44 Кодексу законів про працю України). Не здійснивши виплату такої вихідної допомоги, відповідач допустив бездіяльність, яка не відповідає критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання такої бездіяльності протиправною є обґрунтованими.

Розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, відповідно до п.8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом, згідно довідки відповідача від 13.12.2021 (а.с.38) середньомісячна заробітна плата складає 18072,41грн.

З урахуванням наведеного, сума вихідної допомоги, яка належить до виплати позивачеві, складає 18072,41грн.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, забезпечивши захист його права на отримання вихідної допомоги шляхом стягнення з відповідача суми вихідної допомоги у розмірі 18072,41грн.

При цьому, доводи відповідача, викладені у його відзиві на позовну заяву про те, що у зв`язку з поновленням позивача на посаді згідно рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі №480/3693/21, з якої його було звільнено, підстави для виплати йому вихідної допомоги відсутні, суд не бере до уваги оскільки право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку не може бути обмежено, а таке нарахування та виплата вихідної допомоги є обов`язком відповідача.

Верховний Суд у своїй постанові від 29 листопада 2021 року у справі №480/6504/20 розглядаючи справу з аналогічних правовідносин, зазначив, що питання правомірності/протиправності звільнення особи жодним чином не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для виплати вихідної допомоги у зв`язку із таким звільненням.

Сама лише взаємопов`язаність таких двох справ не свідчить про неможливість розгляду та ухвалення рішення у справі про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням до набрання законної сили судовим рішенням у справі про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 23 лютого 2021 року в справі №640/5320/20, від 05 березня 2021 року в справі №804/5067/16, від 15 липня 2021 року в справі №640/3391/20 та інших.

Факт звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги.

За загальним правилом, у день звільнення роботодавець повинен повністю розрахуватись із працівником, зокрема, виплатити заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, а в окремих випадках - вихідну допомогу.

Питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача на отримання вихідної допомоги у зв`язку із звільненням вирішується адміністративним судом, зокрема, шляхом перевірки рішень, дій чи бездіяльності відповідача.

Під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди повинні перевіряти їх на відповідність вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС України. Водночас правомірність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності суди перевіряють на час їхнього прийняття/вчинення суб`єктами владних повноважень - на час виникнення спірних правовідносин.

Як з`ясовано у справі, яка розглядається, позивач при звільненні з 24.03.2021 з органів прокуратури мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка йому під час звільнення безпідставно не була виплачена відповідачем. Та обставина, що наказ про звільнення позивача від 22.03.2021 №203к у судовому порядку 24.11.2021 скасований, - не може свідчити про правомірність дій прокуратури щодо невиплати позивачеві під час звільнення вихідної допомоги, на отримання якої останній мав законне право на час звільнення, і в зв`язку з чим 10.11.2021 звернувся до суду з позовом.

Окремо варто відмітити, що одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

За правилами статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що станом на момент розгляду справи, згідно із відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі №480/3693/21, у зв`язку з його оскарженням в апеляційному порядку, ще не набрало законної сили, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги під час звільнення у зв`язку з поновленням позивача на роботі. Більше того, наказу на виконання рішення №480/3693/21, яким поновлено позивача, відповідачем надано не було.

З приводу позовної вимоги щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з даних приписів установивши під час розгляду справи, що працівникові не було виплачено належні йому суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення судового рішення.

Враховуючи, вказані норми, приймаючи до уваги ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 зазначає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

Як встановлено судом, згідно довідки відповідача від 13.12.2021 (а.с.38) середньоденна заробітна плата позивача складає 926,79грн.

З дня звільнення позивача 24.03.2021 (а.с.10), який є останнім днем роботи, по день прийняття судового рішення у даній справі затримка виплат тривала з 25.03.2021 по 20.04.2021 та складала 269 робочих дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 249306,51грн. (926,79грн. х 269 р.днів).

Втім, суд зазначає, що необхідно врахувати в даному випадку істотність суми заборгованості (розмір вихідної допомоги при звільненні, яку не було виплачено -18072,41грн.) у порівняння з середнім заробітком за час затримки розрахунку (249306,51грн.), а також те, що з даним позовом позивач звернувся лише 10.11.2021, тобто понад 7 місяців з дня звільнення, протягом цього часу (з дня звільнення до 10.11.2021) з вимогою щодо виплати вихідної допомоги до відповідача ОСОБА_1 не звертався, а тому суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100% суми заборгованості, яка протиправно не була виплачена - 18072,41грн.

Відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане суд вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача в рахунок повернення сплачений згідно квитанції від 09.11.2021 (а.с.5) при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 908,00грн.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, 33,м. Суми,Сумська область,40000, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 18072,41грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18072,41грн.

Стягнути з Сумської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 908,00грн.

У задоволенні інших позовних відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 20.04.2022.

Суддя І.Г. Шевченко