Справа № 540/5062/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/5062/21
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

Дата і місце ухвалення 27.10.2021 р., м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Херсонській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

07.09.2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Херсонській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу №1636/21/22РРО//ДПС/ТД-ФС від 29.07.2021 року.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим просив скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт зазначив, що оскаржувана постанова про накладення штрафу була прийнята на підставі акта перевірки, складеного Головним управлінням ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі. Апелянт вважає, що Головним управлінням ДПС фактична перевірка проведена незаконно. Так, на думку позивача, проведена перевірка стосувалась питань здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, згідно п.п. 80.2.5 ст. 80 ПК України та не мала відношення до контролю за використанням праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, передбаченого п.п. 80.2.7 ст. 80 ПК України.

Також апелянт посилався на введення з 18.03.2020 року мораторію на проведення фактичних перевірок, що, на його думку, виключало можливість проведення фактичної перевірки з питань використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин.

В апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що незаконно проведена перевірка не тягне за собою правових наслідків, а тому прийнята за наслідками такої перевірки постанова про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.

Також апелянт посилався на те, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції діяла постанова КМУ від 17.07.2013 року № 509, якою затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, в редакції постанови КМУ від 03.02.2016 року № 55, редакцією якої не передбачено можливості розгляду справи та накладення на суб`єкта господарювання штрафу на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу.

З огляду на викладене апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 у повному обсязі.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30.04.2021 року Головним управлінням ДПС у Херсонській області прийнято наказ № 494-ж1 «про проведення фактичних перевірок», згідно з яким керуючись ст. 20, п.п. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75, п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, з метою дотримання суб`єктами господарювання норм законодавства у сфері обігу алкогольних напоїв, тютюнових виробів, підакцизних товарів та пального на території Херсонської області було призначено проведення, зокрема, фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1

20.05.2021 року Головним управлінням ДПС у Херсонській області було проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт.

У висновках акта перевірки контролюючий орган зазначив про порушення позивачем порядку проведення розрахункових операцій, порушення порядку обліку товарних запасів, а також вказано про порушення трудового законодавства, що виразилось у допуску працівника ОСОБА_2 до роботи у кафе за адресою: АДРЕСА_1 (територія прилегла до автовокзалу) без укладання трудового договору та ненаданні до органу ДПС повідомлення про прийняття працівника на роботу.

Копія акту перевірки 27.05.2021 року була направлена ГУ Держпраці у Херсонській області.

16.06.2021 року ГУ Держпраці у Херсонській області направило ФОП ОСОБА_1 повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, яке отримано відповідачем особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення. У вказаному повідомленні було запропоновано позивачу у строк до 20.07.2021 року надати оригінали або належним чином завірені копії матеріалів, документів та інших доказів, що спростовують порушення законодавства про працю.

29.07.2021 року Головним управлінням Держпраці у Херсонській області прийнято постанову, якою відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 60 000,00 гривень за порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, Постанови КМУ від 17.06.2015 року № 413, а саме допуск одного працівника - ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та без повідомлення органу ДПС про прийняття працівника на роботу.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач оскаржив її до суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що Порядок 509 передбачає можливість розгляду справи та накладення на суб`єкта господарювання штрафу на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, в ході якої виявлено порушення законодавства про працю, що є самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю. Суд відхилив посилання позивача на ч. 5 ст. 265 КЗПП України, згідно якої штраф може бути накладений лише на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, а у всіх інших випадках вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, за наслідками проведення заходу державного нагляду (контролю). Суд зазначив, що зміст частини п`ятої старої редакції та зміст ч. 8 ст. 265 КЗпП України чинної на момент виявлення порушення є окремою підставою накладення штрафу без здійснення заходу державного нагляду (контролю), а саме на підставі рішення суду про оформлення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи, тобто за результатами судового спору між неоформленим працівником та власником чи уповноваженим органом. З огляду на викладене, оскільки проведення заходу державного нагляду (контролю), а саме, проведення інспекційного відвідування відповідно до ч. 4 ст. 265 КЗпП та Порядку 509 про накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення не є обов`язковим, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу є законною.

Також суд першої інстанції відхилив посилання позивача на протиправність перевірки податковим органом проведеної під час карантинних обмежень, оскільки процедура проведення та висновки цієї перевірки ФОП ОСОБА_1 не оскаржувались як під час її проведення, так і після накладення штрафних санкцій і не можуть бути предметом оцінки у цій справі.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Частиною 1 статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Частинами 3 та 4 статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Пунктом 2 Порядку № 509 в редакції постанови КМУ № 823 від 21.08.2019 року, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу Порядок № 509 передбачав можливість розгляду справи уповноваженою особою Держпраці та накладення на суб`єкта господарювання штрафу на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, в ході якої виявлено порушення законодавства про працю і акт перевірки ДПС, її територіального органу є самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 року у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 року визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю", а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 2 Порядку № 509 в редакції, діючій з 10.02.2016 року, з наступних підстав:

Дійсно, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 року у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 року було визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю", якою внесено зміни до п. 2 Порядку № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 року набрало законної сили 14.09.2021 року.

Згідно приписів статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, треба розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

30 вересня 2010 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 20-рп/2010 у справі щодо конституційності Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV, яким визначено юридичні наслідки визнання нормативно-правового акта нечинним, часові межі чинності такого акта, а також і відповідні межі дії відновлених норм з початкової редакції Основного Закону.

Таким чином, слід дійти висновку, що на сьогодні, за загальним правилом, моментом припинення календарної дії приписів закону в цих випадках є момент набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Отже, відповідний акт визнається нечинним на майбутнє і чинним до цього - протягом певного проміжку часу (останнім днем його календарної чинності є той, що передує одному з зазначених моментів). Визнання нечинним акта може призводити до відновлення дії іншого акта, початковим календарним днем якої є відповідний з вказаних моментів.

Колегія суддів зазначає, що визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Визнання нечинною з 14.09.2021 року в судовому порядку постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю" не впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відповідні норми постанови № 823 були діючими.

Аналогічні висновки щодо наслідків визнання нормативно-правового акту нечиним в судовому порядку викладено у постановах Верховного Суду від 08.06.2021 року № 640/26306/19, від 02.06.2021 року у справі № 640/20886/18 та ін.

Також безпідставними є доводи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про те, що частиною 5 статті 265 КЗпП України передбачено можливість накладення штрафу відповідно до абз. 2 ч. 2 цієї статті лише на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, а у всіх інших випадках вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, проведення заходу державного нагляду (контролю) є обов`язковим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що положення частини п`ятої статті 265 КЗпП України старої редакції, як і положення частини 8 статті 265 КЗпП України в новій редакції, не забороняли і не забороняють накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, як це передбачено Порядком.

Зміст частини 8 статті 265 КЗпП України, чинної на момент виявлення порушення, є окремою підставою накладення штрафу без здійснення заходу державного нагляду (контролю), а саме на підставі рішення суду про оформлення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи, тобто за результатами судового спору між неоформленим працівником та власником чи уповноваженим органом.

В свою чергу, звертаючись з позовом до суду першої інстанції позивач, крім іншого вказував на порушення Головним управлінням ДПС у Херсонській області, АРК Крим та м. Севастополі порядку призначення та проведення фактичної перевірки, за наслідком якої складено акт від 20.05.2021 року, на підставі якого і було прийнято оскаржувану постанову від 29.07.2021 року про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Так, позивач посилався на те, що проведена податковим органом перевірка стосувалась питань здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, згідно п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, та жодним чином не стосувалась контролю за використанням праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, передбаченого п.п. 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України.

Крім того, позивач вказував на те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 533-IX підрозділ 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України було доповнено, зокрема, пунктом 522 такого змісту: «Установити мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу».

В подальшому Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 13 травня 2020 року № 591-IX внесено зміни до підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України та у пункті 522 в абзаці першому слова та цифри "по 31 травня 2020 року" замінено цифрами та словами "2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19)".

З огляду на зазначене, проведення в даному випадку фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , на думку позивача, було незаконним, з огляду на дію мораторію на проведення перевірок.

Відхиляючи вказані доводи позивача, суд першої інстанції зазначив про те, що питання проведення податковим органом перевірки під час карантинних обмежень не може бути предметом оцінки у цій справі, а процедура проведення перевірки позивачем не оскаржувалась ні під час її проведення, ні після накладення штрафних санкцій.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Частинами 3 та 4 статті 48 КАС України визначено, що у разі, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пред`явив позов саме до Головного управління Держпраці у Херсонській області, посадовою особою якого і було винесено оскаржувану постанову про накладення на позивача штрафу. Будь-яких вимог щодо визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК Крим та м. Севастополі, яке є окремим суб`єктом владних повноважень, щодо проведення фактичної перевірки позивачем не заявлялось; в якості відповідача у даній справі вказаний суб`єкт не виступає. Відсутність будь-яких вимог до Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК Крим та м. Севастополі унеможливлює і залучення цього суб`єкта до участі у справі в якості співвідповідача.

В свою чергу, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що окремо дії Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК Крим та м. Севастополі по проведенню 20.05.2021року фактичної перевірки позивач не оскаржував, а з огляду на вище зазначене, такі дії не можуть бути предметом оцінки у даній адміністративній справі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі всього вищевикладеного колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Херсонського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення- без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Зважаючи на залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук