Справа № 380/3920/22
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2022-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№ 380/3920/22
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви в частині позовних вимог

22 квітня 2022 року м. Львів

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Карп`як Оксана Орестівна розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів; код ЄДРПОУ - 40108833) в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні;

стягнути із Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) на користь ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 25.03.2021 по 31.08.2021 терміном 159 робочих днів у сумі 82 622,76 грн. (вісімдесят дві тисячі шістсот двадцять дві гривні сімдесят шість копійок);

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за не використані дні відпустки ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки в кількості 126 діб;

стягнути з Головного управління національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) на користь ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки в кількості 126 діб у розмірі 64 380,96 грн. (шістдесят чотири тисячі триста вісімдесят гривень дев`яносто шість копійок) без урахування податків, зборів, та інших платежів;

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) щодо не проведення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за період з 07.11.2015 по жовтень 2017 року включно;

зобов"язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по жовтень 2017 року включно.

Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Представник позивача подав заяву про поновлення строку звернення до суду.

19.04.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду. У даній заяві представник позивача зазначив, що перебіг строку для звернення до суду про виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні розпочався саме з дати фактичного розрахунку з позивачем - 31.08.2021 року. Зазначає, що позивач перебуває на посаді слідчого ТУ ДБР розташованому у м. Львові, тому останній, в силу службової завантаженості, не мав можливості в період з 01.09.2021 по 01.10.2021 звернутися в суд для захисту своїх прав. На думку представника у позивача відсутній досвід у справах, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства та його постійні службові відрядження, фактично і стали причиною не подання останнім позову в суд в період з 01.09.2021 року по 01.10.2021 року. Після укладення позивачем з представником договору від 20.10.2021 року за № 20/10-21 про надання правничої допомоги було розпочато збір матеріалів необхідних для позову, шляхом подання до відповідача адвокатських запитів. Також представник позивача зазначає, що вже звертався до суду (29.12.2021) в інтересах позивача, однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 року у справі № 380/25739/21, було повернуто позовну заяву позивачу.

Дослідивши представлені представником позивачем письмові пояснення, викладені в заяві від 19.04.2022, та матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів представника позивача, що свідчить про наявність підстав для визнання причин пропуску місячного строку звернення до суду в частині позовних вимог про

стягнення із Головного управління Національної поліції у Львівській області середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 25.03.2021 по 31.08.2021 терміном 159 робочих днів у сумі 82 622,76 грн., неповажними, зважаючи на таке.

Обов`язок роботодавця (органу призначення) щодо повного розрахунку/виплати із працівником всіх сум, які належать йому в день звільнення, та відповідний обов`язок роботодавця виплати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період такої несвоєчасної виплати, регламентований статтями 116 і 117 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також - КЗпП України).

Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин.

У контексті вказаного суддя відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 КЗпП України, частина 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці").

Стаття 2 Закону України "Про оплату праці" у редакції, чинній на час звільнення позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 за №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Також Розділ 3 даної Інструкції визначає перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Так, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні є іншими виплатами, що не належать до фонду оплати праці (пункти 3.9 Інструкції).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.

Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Аналогічні чи близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 (пункт 34), від 26 червня 2019 у справі №761/9584/15-ц (пункт 60) і від 18 березня 2020 у справі №711/4010/13-ц (пункт 53).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини 2 статті 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи із коментованих вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду "середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні" відрізняється за юридичною змістом від "заробітної плати", а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Окремо, в контексті вказаного належить відрізняти юридичний зміст і поняття "заробітна плата" (частина 2 статті 233 КЗпП України) та "виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення" (статті 116, 117 КЗпП України).

В частині першого, йдеться про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати незалежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення, без обмеженням будь-яким строком.

Щодо другого, то визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних особі на день звільнення. При цьому, суми, які належні працівнику на день звільнення, поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими згідно розділу І та ІІ Інструкції), і виплати, які такими не є (розділ ІІІ Інструкції).

Щодо останніх виплат (які не складають заробітну плату), то працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом. При цьому, на таке звернення не поширюються строки встановлені частиною 2 статті 233 КЗпП України), оскільки "середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні)" не можуть бути виплачені у день звільнення, так як такі кошти є компенсацією за недотримання роботодавцем/органом призначення вимог статті 116 КЗпП України.

У Рішенні від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Разом із тим суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 у справі № 815/2681/17.

В той же час, вирішуючи питання дотримання у спірному випадку строків звернення до суду, слід також враховувати й таке.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/32/20 висловила таку правову позицію:

" 7. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо".

Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону належить дійти висновку про те, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

У спірних правовідносинах застосування цієї процесуальної норми узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20.

З огляду на зміст адміністративного позову, позивачем, заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні та стягнути із Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3; ) на користь ОСОБА_1 (Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 25.03.2021 по 31.08.2021 терміном 159 робочих днів у сумі 82 622,76 грн. (вісімдесят дві тисячі шістсот двадцять дві гривні сімдесят шість копійок).

Позивач вважає, що 31.08.2021 року ГУНП у Львівській області здійснило виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 52 118, 15 грн., що повинно було здійснено в день звільнення позивача - 25.03.2021 року, а не із затримкою у 159 дні.

Вказаний факт також визнається позивачем в позовній заяві.

Суддя зазначає про те, що право позивача на звернення до суду з позовом про нарахування та виплату, середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача по факту проведення відповідачем розрахунку виплати, а саме 31.08.2021 року. В спірному випадку, такий перебіг місячного строку на звернення до суду з такими позовними вимогами розпочався 01.09.2021 відповідно.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

За загальним правилом, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду визнаються судом у цілому неповажними, оскільки не містять переконливих доводів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості, тобто, існували такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та підтверджені належними доказами.

Суддя враховує те, що з моменту отримання позивачем - 31.08.2021 року виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 52 118, 15 грн., та до моменту (20.10.2021) укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом Захарчук Я. В., жодним чином не обґрунтовано причини, які б перешкоджали позивачу звернутись до суду та не подано належних доказів на їх обґрунтування.

Щодо твердження представника позивача, що він в інтересах позивача звертався до суду (29.12.2021), однак ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 року у справі № 380/25739/21, було повернуто позовну заяву позивачу, то ця обставина жодним чином не впливає на перебіг строку звернення до суду, оскільки представником позивача у заяві про поновлення процесуального строку не пояснює та не підтверджує факту неможливості з об`єктивних причин звернутися до суду у встановлений строк, а саме з 01.09.2021 по 01.10.2021 як і не доводять поважність причин істотного пропуску позивачем строку звернення до суду.

Враховуючи наведене, суддя вважає, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви відповідно до ухвали суду від 18.02.2022 у повному обсязі. Відкрити провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом в частині позовних вимог не вбачається можливим через не наведення та не надання до суду переконливих доводів та доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Як зазначено у п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо: у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (ч.8 ст.169 КАС України).

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення із Головного управління Національної поліції у Львівській області середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зі служби в поліції за період із 25.03.2021 по 31.08.2021 терміном 159 робочих днів у сумі 82 622,76 грн., - повернути позивачеві.

Копію даної ухвали надіслати позивачу.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки визначені ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст.297 Кодексу адміністративного судочинства України та у строки, визначені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна