Справа № 560/12201/21
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2022-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/12201/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В.

Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М.

19 квітня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Сушка О.О. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи: Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи: Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, в якому просив: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосування обмеження встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ; зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 (за винятком днів відпустки та лікарняних) на підставі частини 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без застосування обмеження встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 №294-ІХ; допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну свкаргу не скористався.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно Указу Президента України №482/96 від 27.06.1996 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Городоцького районного суду Хмельницької області.

З 31.03.2011 позивач є головою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.

За період з 18.04.2020 по 28.08.2020 суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Вказані обставини підтверджуються розрахунковими листами за квітень-серпень 2020 року, та не заперечується відповідачем.

Вважаючи, що зазначене призвело до зменшення розміру суддівської винагороди і, відповідно, порушення його прав та гарантій, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Мотивувальна частина.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8 ст. 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Рішенням від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України визначив, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Предметом спору є те, що позивач в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 недоотримав суддівської винагороди у зв`язку із застосуванням до нього обмеження передбаченого статтею 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

З 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (далі - Закон № 1401).

Вказаним Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої наведено в пункті 4.2 цього рішення. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону №1401 вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402, які у поєднанні (системному зв`язку) дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Отже, аналізуючи наведене, слід прийти до висновку, що Закон №1402 є спеціальним для правовідносин щодо врегулювання розміру суддівської винагороди, і з врахуванням доктринальних правил подолання змістових колізій, збігу темпоральної та змістовної колізій, збігу ієрархічної та змістовної колізій пріоритет зазвичай віддається спеціальній нормі.

Наведене правозастосування суду відповідає висновку щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21), згідно якого: Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що позаяк Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Додамо також, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України) (пункт 53).

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України (пункт 54).

З матеріалів справи встановлено, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області обмежило виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідно до статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

З даного приводу суд вважає за необхідним навести наступний висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21), а саме: 56. Щодо Закону №553-ІХ (яким внесено зміни до Закону №294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), на який покликається відповідач у спірному Наказі (який позивач, водночас, трактує як правову підставу для обмеження виплати йому суддівської винагороди), то у вимірі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних відносин колегія суддів зазначає, що цей Закон, позаяк він не є законом про судоустрій, ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом №553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Нормотворчі колізії є непоодиноким явищем всередині системи права, тому якщо усе ж склалася ситуація із суперечливим правовим регулюванням, як-от як у цій справі, її вирішення, на думку колегії суддів, має ґрунтуватися на підході, відповідно до якого перевагу у застосуванні має спеціальна правова норма, якщо її видання передбачено актом вищої юридичної сили.

У цьому зв`язку колегія суддів, у доповнення до написаного вище, вважає за потрібне зазначити, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ). Ще раз підкреслюємо, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож спеціальність Закону № 1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення частини другої статті 130 і є своєрідним її продовженням, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Зауважимо також, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Аналізуючи наведене у своїй сукупності, слід прийти до висновку, що Закон №294 (в редакції Закону №553) не може змінювати правове врегулювання виплати суддівської винагороди, яке визначене Законом №1402, оскільки не є спеціальний законом в царині цих правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зміни до Закону №1402 в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у досліджуваний період (з травня по серпень 2020 року) не вносились, тож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма мінімальними заробітними платами) не було.

Подібні юридичні позиції були сформовані Конституційним Судом України у рішеннях від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), які суд враховує у цій справі.

Таким чином, узагальнюючи викладене, слід прийти до висновку, що обмеження виплати позивачу, починаючи з 18.04.2020 по 28.08.2020, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять мінімальних заробітних плат) на підставі статті 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди) було неправомірним, на що також у своїй постанові від 03.03.2021, справа №340/1916/20 (адміністративне провадження №К/9901/369/21) звертав увагу Верховний Суд.

Оцінюючи обґрунтування позиції апелянта по справі, згідно якої відповідач є розпорядником бюджетних коштів та не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених статтею 29 Закону №294 (зі змінами, внесеними Законом №553; у редакції, яка діяла в період існування обмеження щодо виплати суддівської винагороди), а також тим, що прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу недорахованої суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, так як зазначене рішення не поширюється на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення Конституційним Судом України, суд звертає увагу, що неправомірним у цій справі стало саме те, що відповідач при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди керувався не спеціальним Законом №1402, а Законом №294, який за правилами подолання колізій в законодавстві не підлягав застосуванню у цих правовідносинах, про що йшлося вище.

Наявність рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року, №10-р/2020 не вплинуло у даному разі на право позивача на отримання суддівської винагороди в період з 18.07.2020 по 28.08.2020 відповідно до Закону №1402. Це рішення Конституційного Суду України постфактум констатувало неконституційність застосованих до позивача норм щодо обмеження суддівської винагороди, однак його відсутність не спростовувало викладене вище правозастосування щодо виплати суддівської винагороди.

Отже, на переконання колегії суддів, апелянт зобов`язаний був при визначенні розміру суддівської винагороди позивача у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 діяти відповідно до Закону №1402, а не статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553), не залежно від наявності рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020, №10-р/2020.

Наведене правозастосування відповідає висновкам щодо застосування права, які наведені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року, справа №917/1739/17, від 26.06.2019 року справа №587/430/16-ц, від 12.06.2019 року справа №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року, справа №487/10132/14-ц, від 04.09.2019 року, справа №265/6582/16-ц.

Апелянт, будучи розпорядником коштів нижчого рівня, відповідно до положень частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу зобов`язаний був здійснювати фактичні видатки на виплату суддівської винагороди позивача відповідно до положень Закону №1402, в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, як то передбачає стаття 48 Бюджетного кодексу.

Судом проаналізовано зміст додатків до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (із врахуванням внесених змін), внаслідок чого встановлено, що розмір витрат на оплату праці в Камянець-Подільському міськрайонному суді Хмельницької області, як по загальному, так і по спеціальному фондах, у зв`язку із прийняттям Закону №553, не зменшувався.

У даному разі мало місце не недофінансування установи у зв`язку з веденням обмеження щодо розміру суддівської винагороди, а дії відповідача, спрямовані на такі обмеження на виконання положень статті 29 Закону №294 (в редакції Закону №553).

Беручи до уваги ту обставину, що позивачем у даній справі є діючий суддя, і у разі відсутності у Територіального управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області відповідних бюджетних призначень, Державна казначейська служба України повинна здійснити списання за рахунок коштів передбачених бюджетною програмою КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів" на підставі Закону №4901 та відповідно до Порядку.

Однак процедурі стягнення коштів, має передувати їх нарахування в поточному бюджетному році, оскільки минулий бюджетний рік закритий без реєстрації заборгованості з виплати суддівської винагороди суддям загальних місцевих судів Хмельницької області.

Водночас суд звертає увагу, що Державна судова адміністрація України та Державна казначейська служба України є установами, які можуть бути залучені до процесу виконання цього рішення в силу природи бюджетного законодавства.

Наведене правозастосування суду, відповідає висновку щодо застосування права, який наведений у постанові Верховного Суду від 07.10.2020, справа №822/743/16 (адміністративне провадження №К/9901/11040/18).

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області, є належним відповідачем у цій справі, оскільки саме ним порушено право позивача на належну суддівську винагороду, внаслідок помилкового застосування Закону №553, а тому саме воно зобов`язане нарахувати та виплати кошти позивачу.

Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Сушко О.О. Сапальова Т.В.