Справа № 420/19726/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/19726/21

Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 23 грудня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021р. ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління ДПС в Одеській області (відповідач) про:

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми Ф №0-1506 від 30 березня 2020 року, щодо визначення (нарахування) суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, у розмірі 67239,55 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне податкове повідомлення-рішення було винесено податковим органом на підставі необґрунтованих висновків, оскільки позивач є сільськогосподарським виробником, а нежитлові приміщення, які належать їй на праві власності, відносяться до будівель (споруд) призначення яких для використання у сільськогосподарській діяльності, а тому, в силу приписів пп. ж пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми Ф №0-1506 від 30 березня 2020 року, щодо визначення (нарахування) ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 67239,55 гривень - визнано протиправним та скасовано.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головним управлінням ДПС в Одеській області подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що відповідно до інформаційних баз даних контролюючого органу, за ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 рахувалась нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2 , будівлі та споруди. Загальною площею 1611,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 237. Оскільки, ОСОБА_1 не є фізичною особою-підприємцем та не була на час виникнення спірних правовідносин, в той час як законодавчо чітко визначено коло фізичних осіб, які є сільськогосподарськими товаровиробниками, а саме - фізичні особи-підприємці та домогосподарства. Також, апелянт зазначає про ненадання позивачкою документів у підтвердження використання нерухомого майна безпосередньо у сільськогосподарській діяльності до суду та контролюючого органу не надавались та не надавалась заява про надання пільги згідно п.п. ж) п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями) до податкової інспекції.

19.04.2022р. (вхід.№7317/22) від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів податкового органу, які зводяться до цитування норм ПК України, що регулюють питання, пов`язані з податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки та за своїм змістом є аналогічними відзиву на позов, яким Одеським окружним адміністративним судом дана вичерпна оцінка та зроблено правильний висновок про безпідставність таких доводів, просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Позивач наголошує на тому, що вона звільнена від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позаяк нежитлові приміщення, щодо яких контролюючим органом нараховано спірним податковим повідомленням-рішенням податок, є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника.

В судове засідання, призначене на 20.04.2022р. сторони не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом.

18.02.2022р. (вхід.№7236/22) від представника ГУ ДПС в Одеській області надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження у зв`язку із неможливістю прибуття представника у судове засідання.

Представником позивача в свою чергу у відзиві на апеляційну скаргу було зазначено про розгляд апеляційної скарги ГУ ДПС в Одеській області за відсутності позивачки та її представника.

З урахуванням наведеного, на підставі ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №246448820 від 01.03.2021 року, ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові будівлі та споруди загальною площею 1611,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0453, площею 3,4996 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства (а.с.15-17).

Вищевказані будівлі та споруди складаються з: літ. А - адміністративна будівля; літ. Б - тваринний комплекс; літ. В - фазанарій; літ. М - вбиральня; літ. Л - котельня; №1-2 - огорожа; №3 - водонапірна башта, та згідно Висновку про визначення класифікації будівель та споруд №213 від 18.05.2021 року відносяться до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (а.с.18, 40-55).

30.03.2020 року, Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення форми Ф №0-1506, яким ОСОБА_1 нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 67239,55 гривень (а.с.13).

Вважаючи податкове повідомлення-рішення про визнання суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - протиправним, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що об`єкти нерухомості - нежитлові будівлі та споруди загальною площею 1611,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0453, площею 3,4996 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства, які належать позивачу на праві власності та використовуються в господарській діяльності, фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а відтак не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пункту "ж" п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено частиною 1 статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий Кодекс України (ст.1 ПК України).

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки запроваджений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 261 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка. Об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо).

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.

Тобто, за загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Приписами п.п. 266.6.1. п. 266.6 ст. 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПКУ).

За визначенням п. 30.2 ст. 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ, у редакції Закону України від 23.11.2018 №2628-VIII чинній з 01.01.2019, визначений перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування. Так, до таких об`єктів нерухомості належать будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (пункт "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2. ст. 266 ПК України).

Аналізом вказаних приписів слідує, що для застосування пункт "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2. ст. 266 ПК України передбачено наявність таких двох умов одночасно: власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником та об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Колегія суддів зазначає, що згідно наявних у справі письмових доказів, ОСОБА_1 є орендарем земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0453, площею 3,4996 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства (а.с.21).

При цьому, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №246448820 від 01.03.2021 року, ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові будівлі та споруди загальною площею 1611,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0453, площею 3,4996 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства (а.с.15-17).

Сторонами у справі не заперечується, що належні позивачу нежитлові об`єкти (будівлі та споруди) загальною площею 1611,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 - призначені для використання у сільськогосподарській діяльності.

З приводу віднесення позивача до сільськогосподарського виробника, то апеляційний суд вказує, що у розумінні пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Застереження в п.п. 14.1.235 п. 14.1 ст.14 ПК України щодо цілей глави 1 розділу ХIV Податкового кодексу України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін "сільськогосподарський товаровиробник" має інше змістовне навантаження.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18.

Тобто, визначення сільськогосподарський товаровиробник, яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як у даному випадку, йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Пунктами 5.2, 5.3 статті 5 ПК України передбачено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Як вірно звернув при цьому увагу суд першої інстанції, поняття сільськогосподарський товаровиробник також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» №2238-III від 18.01.2001 року, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття виробники сільськогосподарської продукції, яке міститься у ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» №575-VI від 23.09.2008 року, та визначається як юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що поняття сільськогосподарський товаровиробник не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Слід також вказати, що наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Судом, викладеною зокрема у постанові по справі №560/168/19 від 26.11.2020 року, у постанові по справі №820/3705/17 від 18.05.2021 року.

Колегія суддів звертає також увагу, що згідно Висновку про визначення класифікації будівель та споруд №213 від 18.05.2021 року, належні позивачеві нежитлові об`єкти (будівлі та споруди) відносяться до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (а.с.18, 40-55).

Також, відповідно до довідки Дальницької сільської ради Новоградківського Старостинського округу від 19 липня 2021 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0453, будівлі та споруди, що на ній розташовані, використовуються ОСОБА_1 у цілях сільськогосподарського товаровиробництва, а саме: вирощування багаторічних плодово-ягідних насаджень, винограду, розведення свійської птиці (а.с.20).

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що об`єкти нерухомості - нежитлові будівлі та споруди загальною площею 1611,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0453, площею 3,4996 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства, які належать позивачу на праві власності та використовуються в господарській діяльності, фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника.

При цьому, судова колегія зауважує, що на користь висновку, що нормою підпункту "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України передбачено податкова пільга, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Законом України від 23.11.2018 № 628-VIII підпункт "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи.

Встановлена підпунктом "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України пільга, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, об`єкти нерухомості - нежитлові будівлі та споруди загальною площею 1611,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0453, площею 3,4996 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства, які належать позивачу ОСОБА_1 на праві власності та використовуються в господарській діяльності, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень підпункту ж підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, позаяк, фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника.

Висновок суду першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною зокрема у постановах від 04.12.2018 у справі №649/593/16-а, від 24.04.2020 у справі № 540/2206/19.

З огляду на викладене, оскільки позивач звільнена від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області форми Ф №0-1506 від 30 березня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє за необґрунтованістю доводи апеляційної скарги про те, що позивачка у даному випадку не зареєстрована як фізична особа-підприємець, позаяк вказане не впливає на наявність у неї пільги встановленої підпунктом "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, з огляду на встановлені обставини та наведені вище правові норми.

Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 420/19726/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.