Справа № 380/4599/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2022-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4599/21 пров. № А/857/1205/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року (головуючого судді Гулкевич І.З., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11 год. 48 хв. в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львів повний текст рішення складено 07.12.2021) у справі №380/4599/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26.03.2021 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 04.03.2021 відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у перерахунку пенсії, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу державної служби проходження строкової військової служби з 25.10.1977 по 02.11.1979, зобов`язати відділ з питань призначення та перерахунків пенсій №3 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести позивача на пенсію за віком згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 з 01.03.2021 та провести перерахунок пенсії державного службовця з 01.03.2021 відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», рішення суду в межах суми платежу за 1 місяць звернути до негайного виконання, зобов`язати відповідача протягом місяця подати суду звіт про виконання рішення суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року задоволено позов частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 04.03.2021 року про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.03.2021 року та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки питання, щодо якого звернувся позивач у заяві, наданої судом у рішенні. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що позивачу до стажу державної служби станом на 01.05.2016 зараховано 11 років 07 місяців 25 днів, що є недостатнім для призначення пенсії як державному службовцю, позаяк такий стаж для позивача має становити не менше 20 років.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Також апелянт у відзиві вказує, що апеляційна скарга подана поза межами строку на апеляційне оскарження, а сама вона не відповідає вимогам щодо форми та змісту, на що апеляційний суд зазначає, що такі обґрунтування не відповідають матеріалам справи та процесуальним нормам, оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року ухвалене у відкритому судовому засіданні о 11 год. 48 хв., а повний текст рішення суду складено 07.12.2021 та апеляційна скарга направлена до Восьмого апеляційного адміністративного суду 05.01.2022 (аркуш справи 180), що відповідає строку встановленому в статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року у справі №380/4599/21 та ухвалою суду від 22.02.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та одержує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

01 березня 2021 позивачем подано заяву про перехід на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», до якої було долучено: копію довідки від 01.03.2021 №724/5, 726/5 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця та довідку від 01.03.2021 №725/5 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби та копію трудової книжки.

04 березня 2021 рішенням Управління пенсійного забезпечення відділу перерахунків пенсій №3 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовлено у призначенні пенсії, як державному службовцю відповідно до Закону України «Про державну службу», зазначивши, що з 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу», від 10.12.2015 № 889-VІІІ пенсії відповідно до Закону №889 призначаються особам, які на день набрання чинності Законом №889 обіймають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців визначених статтею 25 Закону України від 16.12.1993 №3723 «Про державну службу» та актами КМУ, або мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами КМУ незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016. Заявник ОСОБА_1 має 11 років 07 місяців 25 днів стажу на посадах державних службовців та на день набрання чинності Законом (на 01.05.2016) не обіймав посади державної служби, а тому станом на 01.05.2016 року заявник не має 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, тому право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ не виникає.

Згідно наданої копії трудової книжки ОСОБА_1 до суду: з 01.09.1973 по 14.10.1977 навчався у Дрогобицькому механічному технікумі, з 25.10.1977 по 02.11.1979 проходив строкову військову службу; з 01.09.1980 по 26.06.1985 навчання у Дрогобицькому педагогічному інституті; з 01.09.1985 по 01.09.1997 працював директором та вчителем у школі; з 03.09.1998 по 01.07.1999 працював методистом з професійної організації учнів МНВК; з 01.09.1999 по 09.10.2002 працював вчителем математики; з 09.10.2002 по 29.07.2010 працював начальником відділу освіти Мостиської районної державної адміністрації; з 30.07.2010 по 02.06.2014 працював на посаді першого заступника голови Мостиської районної державної адміністрації; з 13.06.2014 по 08.06.2015 отримував виплату допомоги з безробіття; з 23.11.2017 по 26.02.2021 на посаді начальника відділу освіти Мостиської районної державної адміністрації.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII), який набрав чинності з 01.05.2016, встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VІІІ стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Так, згідно з частиною першою статті 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Наведена правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у рішенні Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у зразковій справі № 822/524/18.

З матеріалів справи, зокрема зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що єдиною підставою для відмови позивачу у переході з пенсії за віком на пенсію згідно Закону України «Про державну службу» є недостатній стаж державної служби.

Разом з тим, пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01 травня 2016 року (до моменту вступу в дію Закону України «Про державну службу» № 889-VII від 10.12.2015) здійснюється відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі - Порядок № 283). Пунктом 5 зазначеної постанови встановлено, що обчислений відповідно до цього Порядку № 283 стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 283, до стажу державної служби включається час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права викладена в постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 607/5615/17, який в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Згідно з вищенаведеним змістом оскаржуваного рішення, позивачу відмовлено у переведенні на пенсію за віком за нормами Закону України «Про державну службу», оскільки на посадах державних службовців та на день набрання чинності Законом (на 01.05.2016) не обіймав посади державної служби та станом на 01.05.2016 року не має 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, тому право на призначення пенсії відповідно до Закону не виникає.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зі змісту оскаржуваного позивачем рішення таке лише цитує зміст певних положень законодавства, зокрема Закону № 889-VIII і вказує висновки про те, що: позивач має 11 років 07 місяців 25 днів (зараховано період роботи з 09.10.2002 по 02.06.2014) стажу на посадах державних службовців, а на день набрання чинності Законом (на 01.05.2016) не обіймав посади державної служби.

Проте, в оскаржуваному рішенні не зазначено жодного конкретного доводу та не наведений аналіз фактичних обставин та законодавчих положень, які регулюють спірні правовідносини, з яких відповідачем здійснено зазначені в оскаржуваному рішенні висновки, також не вказані відповідні доводи і у апеляційній скарзі.

При цьому, загальними вимогами, які висуваються до акту індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Відсутність у рішенні суб`єкта владних повноважень конкретизації підстав (фактичних і юридичних) призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про підстави настання для нього негативних наслідків за законодавчо встановленими вимогами, а не будь-яких на власний розсуд.

Встановлені судом обставини свідчать про недотримання відповідачем вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості рішення, виконання яких є запорукою передбачуваності для позивача наслідків виконання або невиконання ним законних вимог відповідача.

Відтак, невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Наведена позиція суду щодо вимог до рішення суб`єкта владних повноважень узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 23.10.2018 року по справі № 822/1817/18 (адміністративне провадження № К/9901/62472/18) та від 2 квітня 2019 року по справі № 822/1878/18 (адміністративне провадження № К/9901/4668/19), від 21 травня 2019 року по справі № 815/2791/18 (адміністративне провадження № К/9901/8950/19) тощо щодо вимог до акта індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 73 КАС України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, суд приймає до уваги твердження позивача, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, згідно яких доводи позивача задоволені частково, апелянтом не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року у справі №380/4599/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк