Справа № 440/2706/22
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року м.ПолтаваСправа № 440/2706/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

- визнати дії та рішення, про які повідомлено в листах №1600-0201-8/55240 від 12.08.2021 та від 07.09.2021 №0800-0202-8/59374, стосовно відмови у призначенні пенсії та бездіяльність щодо непризначення пенсії - протиправними, скасувати їх;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 06.08.2021 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- стягнути кошти в сумі 100 000,00 грн (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі також відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.03.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Аргументи учасників справи

Представник позивача повідомив, що 18.06.1998 ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання; маючи вік 76 років і стаж понад 28 років позивач набула право на пенсію за віком, для призначення якої представник позивача подав відповідну заяву позивача і її документи. Однак відповідач відмовив у задоволенні заяви у зв`язку з недотриманням позивачем вимог щодо особистого звернення зі заявою. На думку представника позивача, оспорювана відмова є протиправною, оскільки вона не відповідає вимогам Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і рішенню Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, що не містять заборон чи обмежень у призначенні пенсії за віком особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та порушила право позивача на пенсійне забезпечення.

30.03.2022 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Полтавській області на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач з офіційною заявою встановленого зразка до ГУ ПФУ в Полтавській області не зверталася У зв`язку з цим її звернення розглянуто в порядку Закону України "Про звернення громадян" і надано відповідь. А відтак, відповідачем не приймалося рішення про відмову позивачеві у призначенні пенсії та правовідносини між ГУ ПФУ в Полтавській області та позивачем з питання здійснення останній призначення пенсії ще не виникали. Представник відповідача зауважувала, що між Україною і Державою Ізраїль була укладена угода щодо пенсійного забезпечення осіб, які виїхали на постійне місце проживання в Державу Ізраїль від 28.09.2012, однак, зазначена угода не ратифікована Верховною Радою України. Щодо вимог про індексацію пенсії та компенсації втрати частини доходів представник відповідача вказувала, що доходи у вигляді пенсії не нараховувались і не виплачувались, тому відсутні підстави для нарахування і виплати індексації та компенсації. Крім того, представник відповідача наполягала на пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.

Обставини справи, встановлені судом

Позивач, ОСОБА_1 , 1946 р.н., у 1998 році виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де проживає по цей час.

06.08.2021 представник позивача подав через веб-портал Пенсійного фонду України заяву від 06.08.2021 та документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Згідно додатків до заяви від 06.08.2021, наданих суду ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач отримав від представника позивача сканкопії наступних документів: заяву представника позивача про призначення пенсії; довідку про присвоєння РНОКПП; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; трудову книжку; пенсійне посвідчення; ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Листом від 12.08.2022 №1600-0201-8/55240 представнику позивача повідомлено про необхідність особистого звернення позивача до Управління з відповідною заявою та документами для призначення пенсії. Відповідач у листі послався на положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, щодо особистого подання заяви про призначення пенсії і документів, які підтверджують місце проживання (реєстрації) особи.

Оцінюючи доводи і правову позицію сторін щодо особистого звернення позивача до органу Пенсійного фонду України зі заявою про призначення пенсії та обґрунтованість підстав відмови у її призначенні, суд зазначає таке.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону №1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Також суд враховує рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, згідно висновків якого, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Крім того, у вказаному рішенні також зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Згідно з частиною першою статті 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п`ятою статті 45 Закону №1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за №22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Порядок №22-1 в редакції, чинній на дату подання заяви від 06.08.2021).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку №22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку (п.1.8 Порядку №22-1).

Відповідно до пункту 2.9 Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Висновки щодо правозастосування

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі предметом спору є правомірність дій пенсійного органу щодо розгляду заяви про призначення пенсії за віком.

Судом встановлено, що заява і документи позивача подані представником позивача Вадимом Меламедом з Рішон Ле-Ціон, Держава Ізраїль через веб-портал Пенсійного Фонду України.

Згідно пункту 1.9 Порядку №22-1 (чинного станом на дату подання заяви), днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява про призначення пенсії подається через веб-портал, днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на веб-порталі заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні посилання на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі №757/12134/14-а.

Отже, доводи представника позивача у цій частині є вірними й обгрунтованими, а правомірність вимоги щодо особистого звернення позивача або його представника відповідачем не доведена.

Суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві про те, що між Україною і Державою Ізраїль угоду щодо пенсійного забезпечення не ратифіковано, оскільки, як вірно зазначив позивач, з урахуванням рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 Закон №1058 не містить норм, які б забороняли чи обмежували право громадян, які виїхали на постійне проживання за кордон, на призначення і виплату пенсії за віком.

Крім того, зазначене твердження не може слугувати підставою для відмови у розгляді заяви позивача про призначення пенсії та прийнятті рішення.

Оцінюючи доводи і заперечення сторін щодо наявності підстав для прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком, суд зазначає таке.

У листі від 12.08.2022 №1600-0201-8/55240, що оскаржується, відповідачем не надавалася оцінка спірним для сторін обставинам на підставі певних документів, а саме факту набуття позивачем права на призначення пенсії за віком.

Таким чином, відповідач звернення позивача по суті не розглядав, додані до його особистої заяви документи щодо призначення пенсії на предмет їх достатності для вирішення питання щодо призначення пенсії за вислугу років не оцінював, отже відповідачем допущено бездіяльність з приводу нерозгляду заяви позивача та неприйняття рішення по суті заяви.

Зазначене свідчить про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Водночас суд не вважає за можливе застосувати спосіб захисту порушеного права, обраний представником позивача, у вигляді зобов"язання призначити ОСОБА_1 пенсію. Суд вважає єдино можливим в цій ситуації обрання іншого способу захисту порушеного права: зобов`язання відповідача розглянути особисту заяву позивача з поданими документами за суттю звернення.

При цьому, доводи представника позивача з приводу того, що позивач досягла усіх необхідних умов для призначення пенсії, суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини повинні бути перевірені пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень на підставі документів, що передбачені чинним законодавством.

У взаємозв`язку з викладеним, судом встановлено, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень на заяву представника позивача щодо призначення пенсії не вчинив певні управлінські дії, а саме не прийняв рішення про призначення чи про відмову у призначенні пенсії.

Отже, відповідачем допущено пасивну поведінку (не прийнято рішення), що виключає можливість встановлення факту допущення протиправних дій та прийняття рішення, то позовні вимоги в частині визнання протиправними дій та рішення, викладені в листах №1600-0201-8/55240 від 12.08.2021 та від 07.09.2021 №0800-0202-8/59374, стосовно відмови у призначенні пенсії позивачу - задоволенню не підлягають. Натомість ГУ ПФУ в Полтавській області було допущено бездіяльність, яку суд визнає протиправною.

Крім того, судом не встановлено, позивачем не доведено, а відповідачем заперечується наявність листа від 07.09.2021 №0800-0202-8/59374, яким, як стверджує представник позивача, ГУ ПФУ в Полтавській області відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Інших фактів і доказів прийняття відповідачем протиправних рішень (листів) стосовно позивача не надано, а судом таких не встановлено.

Окремо суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати індексації і компенсації втрати частини доходів, оскільки питання призначення, визначення розміру пенсійних виплат належить до компетенції пенсійного органу при призначенні та виплаті відповідних сум. Ці вимоги є передчасними й можуть розглядатися вже після факту призначення пенсії, що на даний час ще не відбувся.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2018 по справі 487/6923/16-а, від 10.07.2018 у справі №404/6317/16-а, від 18.09.2018 по справі № 522/535/17.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд враховує, що бездіяльність щодо нерозгляду заяви позивача про призначення пенсії допущена одноразово та зумовлена неправильним трактуванням норм законодавства.

Суд погоджується, що така бездіяльність відповідача могла викликати негативні емоції позивача. Водночас суд зауважує, що позивачем не надано суду доказів, що такі емоції спричинили розлад здоров`я, або іншим чином досягли рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Також позивачем не надано до суду обґрунтованого розрахунку моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

З урахуванням зазначено суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Оскільки за результатами розгляду справи позовні вимоги до відповідача задоволені частково, суд вважає за необхідне присудити до стягнення судовий збір у розмірі 496,20 грн з відповідача у справі.

Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 295, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо нерозгляду заяви представника ОСОБА_1 від 06.08.2021 про призначення пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 06.08.2021 про призначення пенсії за віком по суті та прийняти рішення по суті заяви.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.С. Шевяков