Справа № 380/2904/20
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 квітня 2022 року

Київ

справа №380/2904/20

адміністративне провадження № К/9901/38436/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Тацій Л.В.,

суддів: Стеценка С.Г., Стрелець Т.Г., -

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року (прийняте судом у складі судді Кедик М.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року (ухвалену судом у складі: головуючого судді Кухтея Р.В., суддів: Обрізка І.М., Сеника Р.П.) у справі № 380/2904/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Арт Декор» до ГУ Держпраці про визнання протиправними наказу та постанов, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ТОВ «Роял Арт Декор» звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держпраці №0111-П від 17.01.2020 «Про проведення позапланового заходу зі здійснення державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ «Роял Арт Декор», визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 27.03.2020 за №ЛВ0236/894/НД/АВ/ФС-1 (далі - Постанова №1), №ЛВ0236/894/НД/АВ/ФС-2 (далі - Постанова №2).

Позов умотивований тим, що інспекційне відвідування було призначене оспорюваним наказом за відсутності погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу. Акт інспекційного відвідування є неналежним доказом, оскільки відповідач вийшов за межі позапланового заходу, здійснивши перевірку щодо інших працівників. При цьому, не було надано заяви фізичної особи, яка слугувала підставою для призначення та проведення інспекційного відвідування. Стосовно оспорюваних постанов позивач зазначає, що висновки, викладені в оспорюваних постановах не відповідають фактичним обставинам. Додатково позивач вказував на невідповідність застосованих штрафів оспорюваними постановами санкціям, наведеним у частині другій статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 позовні вимоги були задоволені повністю.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, зазначив, що матеріали справи не містять доказів обґрунтованості проведення інспекційного відвідування. Відповідачем не було надано до матеріалів справи заяви фізичної особи, яка слугувала підставою для прийняття оспорюваного наказу. Також суд вказав, що відповідачем не було надано доказів погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки, що є самостійною підставою для визнання перевірки (інспекційного відвідування) та прийнятими за її результатами рішення протиправними. Стосовно вимоги про скасування постанови №1, якою на Товариство накладено штрафні санкції за створення перешкод у діяльності посадової особи контролюючого органу відповідача при здійсненні заходу державного контролю, суд першої інстанції вказав, що відповідачем не доведено, яким саме чином позивач створював такі перешкоди в частині ненадання на письмову вимогу інспектора інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування. Стосовно вимоги про скасування постанови №2, якою притягнуто до відповідальності за допуск працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) про прийняття працівника на роботу, суд першої інстанції вважав недоведеними зазначені обставини, які не відповідають фактичним обставинам.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 23 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

ГУ Держпраці не погодилося із цими рішеннями та 25 жовтня 2021 року звернулося із касаційною скаргою про їх перегляд у касаційному порядку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 819/1500/16, від 24.04.2018 у справі № 825/705/17, від 24.12.2019 у справі № 360/403/19, від 13.10.2020 у справі № 809/1185/16, від 27.02.2018 у справі № 808/6079/14, в яких вказано, що адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року зазначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Верховний Суд ухвалою від 27 жовтня 2021 року відкрив касаційне провадження.

Колегія суддів перевірила наведені в касаційній скарзі обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, проаналізувала постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 819/1500/16, від 24.04.2018 у справі № 825/705/17, від 24.12.2019 у справі № 360/403/19, від 13.10.2020 у справі № 809/1185/16, від 27.02.2018 у справі № 808/6079/14, висновки яких, на думку скаржника, не враховано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, вивчила зміст оскаржуваних судових рішень і дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Такі виключні випадки визначені у частині четвертій статті 328 КАС, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, законодавець чітко визначив які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:

- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові від 19 травня 2020 року (справа №910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.

Проте аналіз зазначених ГУ Держапраці постанов Верховного Суду на які зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування, та оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах правовідносини у яких є подібними.

Так, Верховний Суд як у постанові від 24 грудня 2019 року так і від 13 жовтня 2020 року, на які посилається скаржник, виходив із того, що фактичний допуск особи до виконання роботи без укладення трудового договору не спростовано позивачем у встановленому законом порядку, тому є вірним висновок судів попередніх інстанцій про наявність порушень з боку позивача вимог трудового законодавства, зокрема частини третьої статті 24 КЗпП. До того ж у постанові від 24 грудня 2019 року касаційний суд, перевіряючи дотримання процедури проведення інспекційного відвідування, виходив із того, що підставою контрольного заходу стало повідомлення органу ДФС.

Тоді як у справі, на судові рішення в якій подано цю касаційну скаргу, суд апеляційної інстанції встановив, що підставою для проведення контролюючого заходу стало звернення фізичної особи, крім того, заяву особи, яка стала підставою для призначення та проведення інспекційного відвідування, не було подано до суду першої інстанції, а оскільки відповідачем не було доведено поважність причин неподання такого доказу суду першої інстанції, при тому, що суд першої інстанції дану обставину з`ясовував та виклав в оскаржуваному рішенні, суд апеляційної інстанції не взяв її до уваги. До того ж в суді не було встановлено, а відповідачем не було доведено, що позивачем були допущені порушення.

Отже, правовідносини у справі, в якій оскаржено рішення суду апеляційної інстанції, та правовідносини у справах, в яких ухвалено постанови Верховного Суду від 24 грудня 2019 року так і від 13 жовтня 2020 року, не є подібними, що виключає касаційний перегляд оскаржуваної постанови апеляційного суду з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС.

Висновки Верховного Суду у постановах, на які в касаційній скарзі зроблено посилання в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС, не є іншими, ніж висновки викладені в оскаржуваних судових рішеннях.

У справах №№ 808/6079/14, 819/1500/16, 825/705/17 судові рішення, на які також здійснено посилання скаржника, прийняті за позовами до органів фіскальної служби та державного архітектурно-будівельного контролю, отже, ці рішення прийняті за правозастосування відмінного від того, яке застосовано в оскаржуваних судових рішеннях.

Інше вирішення судом апеляційної інстанції спору у цій справі в порівнянні із результатами касаційного перегляду справ №№ 819/1500/16, 825/705/17, 360/403/19, 809/1185/16, 808/6079/14, обумовлено іншим складом обставин у справі та оцінкою доказів. Сформовані Верховним Судом правові позиції щодо застосування правових норм при розгляді справ цієї категорії повинні враховуватися судом відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС стосовно встановлених обставин у справі.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене, керуючись статтями 345, 339 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 380/2904/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Арт Декор» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними наказу та постанов, з підстави, встановленої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Л.В. Тацій

Судді: С.Г. Стеценко

Т.Г. Стрелець