Справа № 160/13079/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
14 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/13079/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/13079/20 (головуючий суддя першої інстанції Сліпець Н.Є.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 02.09.2021 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме: не виплати в день виключення зі списків частини грошової компенсації за не використану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум за період з 23.12.2016 року по 29.07.2021 року (1679 дні) із розрахунку середньоденної заробітної плати - 326,67 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо невиплати йому при звільненні з військової служби всіх належних грошових сум. Судовими рішеннями встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні. Вказані суми, на думку позивача, мали бути виплачені при звільненні, проте виплачені не були, а тому відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2016 року по 29.07.2021 року включно.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 та Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 23.12.2016 року по 29.07.2021 року включно в розмірі 88852,68 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Військова частина НОМЕР_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним. Судом не враховано, остаточний розрахунок відбувся 29.07.2021 року під час виконання рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 року у справі №160/8284/20 та від 14.12.2020 року у справі №160/10111/20, відповідно до яких позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та одноразову грошової допомоги при звільненні. Даними судовими рішеннями не вирішувалось питання щодо стягнення середнього заробітку. З прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом. Крім того, жодних фінансових зобов`язань у відповідача перед позивачем на даний час не має, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідач - Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, також подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що КЗпП на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до Законів України, не поширюється. Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різними законами та нормативно-правовими актами, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права. На думку апелянта ст.117 КЗпП України застосовується як підстава відповідальності саме власника. Однак, Фінансове управління Генерального штабу ЗСУ не є власником у розумінні ст. 117 КЗпП. Таким чином, вважає, що відсутні підстави для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання суду першої інстанції в рішенні на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам, в тому числі військовослужбовцям, середнього заробітку є безпідставними. Крім того, зазначає, що судом при прийнятті рішення не враховано той факт, що при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні 22.12.2016 року, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 281 від 22.12.2016 року, був відсутній спір щодо їх розміру. Так, позивач почав проявляти активні дії та звернувся до суду по справі №160/8284/20 та по справі №160/10111/20 лише у 2020 році, через 4 роки своєї бездіяльності, після звільнення у 2016 році.

Позивач відзиви на апеляційні скарги не подав.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 у період з 19.01.2016 року по 22.12.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника відділу напрямків на інші військові формування та правоохоронні органи центру напрямків та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 від 19.03.2015 року.

Відповідно до Наказу начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №548 від 16.12.2016 року звільнений з військової служби у запас на підставі пункту «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №281 від 22.12.2016 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлений на військовий облік до Солом`янського районного у місті Києві військового комісаріату.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій та розрахунком розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач звертався до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 року у справі №160/8284/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.12.2016 рік.

На виконання рішення суду військовою частиною 29.07.2021 року здійснено нарахування позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 9159,78 грн..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2020 року у справі №160/10111/20 зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України провести перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку останній отримував під час проходження військової служби та здійснити виплату суми перерахунку.

На виконання рішення суду Фінансовим управлінням Генерального штабу ЗСУ 28.07.2021 року здійснено донарахування одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 79493,78 грн..

Вважаючи, що належні за рішеннями суду виплати здійснено відповідачами не у день звільнення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що оскільки в день звільнення позивача 22.12.2016 року, відповідачем не було здійснено з ним остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористану частину додаткової відпустки та одноразову грошову допомогу при звільненні, позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідачів середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона встановила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Таке звернення має бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних працівникові сум при звільненні.

В даному випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

Як вбачається з матеріалів справи лише у липні 2020 року, тобто тільки через 3,5 роки після звільнення, яке відбулось 22.12.2016 року, позивач звернувся до військової частини з питання нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, проведення перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.11-зв., 14-зв.)

Отже, спір щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік та проведення перерахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні виник через 3,5 роки після звільнення позивача, а відповідно в момент звільнення позивача такого спору не існувало, оскільки позивач до відповідача з жодними заявами протягом 3 років 6 місяців після звільнення не звертався. Жодних доказів існування між сторонами спору щодо виплачених в момент звільнення сум позивачем судам обох інстанцій не надавалось.

Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах (щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні внаслідок не нарахування та не виплати під час звільнення індексації заробітної плати) викладено Верховним Судом України у постанові від 04.12.2019 в справі № 825/742/16.

Такий правовий висновок враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що позивачем вимоги про стягнення сум середнього заробітку за затримку розрахунку не заявлялось, заяв про зміну (збільшення) позовних вимог у передбачений КАС України спосіб не подавалось. Проте, суд першої інстанції без належного на те обгрунтування, вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням норм процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог ст.117 КАС України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п.1 ч. 6 ст.12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених зазначеним пунктом.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/13079/20 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду 09 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/13079/20 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак