Справа № 620/4394/21
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4394/21 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, як правонаступника, щодо відмови виконати у повному обсязі остаточні рішення судів, які набрали законної сили, відносно Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області кошти на відшкодування завданої протиправним рішенням матеріальної шкоди (заборгованості), що виникла з 19.01.2011 по 31.12.2017 у розмірі - 235185,16 грн (двісті тридцять п`ять тисяч сто вісімдесят п`ять ) грн 16 коп.;

- стягнути з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь позивача 30 000 (тридцять тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.04.2011 постановою Деснянського районного суду м. Чернігова по справі №2-3/2506/2755/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2011 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова перевести, згідно поданої 19.01.2011 заяви пенсію ОСОБА_1 на державну і додаткову пенсію по інвалідності 3 групи згідно Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та здійснити перерахунок пенсії, виходячи з розміру 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, враховуючи розмір мінімальної пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та провести відповідні виплати за відрахуванням вже сплачених сум (а.с.7-9).

Як слідує з матеріалів справи 23 липня 2011 року Управлінням Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігові призупинено нарахування та виплату позивачу державної і додаткової пенсії.

23 листопада 2012 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження за № ВП № 35435280 по виконанню виконавчого листа від 22.11.2011 за № 2-а/2506/2755/11 (а.с.10).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2013 року визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові щодо невиконання постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 квітня 2011 року по справі № 2а/2506/2755/11 (а.с.11-12).

24 червня 2015 року виконавче провадження № 35435280 закрито та підрозділом виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області було складено акт та направлено до Чернігівського відділення поліції Головного управління Національної поліції України у Чернігівській області подання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

13 липня 2015 року відомості за фактом вчинення посадовими особами УПФУ в м. Чернігові умисних дій щодо невиконання рішення суду по справі № 2а/2506/2755/11 від 01 квітня 2011 року, які мають ознаки кримінального правопорушення та підлягають кваліфікації за ознаками злочину, відповідальність за який передбачена частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005094.

В подальшому, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 травня 2018 року у справі № 750/1591/18, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 11.09.2018, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема стягнуто з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 , 250998,40 грн у відшкодування заборгованості з виплати пенсії, що виникла за період з 19.01.2011 по 28.02.2018 включно, 20000 грн у відшкодування моральної шкоди та 3000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, а всього 273998,40 грн (а.с.19-21).

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2018 року стягнуто із Чернігівського ОУПФУ на користь держави судовий збір у розмірі 3524 грн.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу Чернігівського ОУПФУ залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 травня 2018 року залишено без змін.

В свою чергу постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18 касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України задоволено частково: рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року в частині позовних вимог про стягнення недоплаченої суми пенсії за період з 19 січня 2011 року по 06 лютого 2018 року в розмірі 250 998,40 грн скасовано, провадження у справі в цій частині закрито, в решті позовних вимог зазначені судові рішення залишено без змін (а.с.22-30).

Позивачем було отримано виконавчий лист та направлено до примусового виконання.

З матеріалів справи убачається, що позивач неодноразово, на протязі 2012-2021 років, до різних інстанцій оскаржував дії відповідача, в частині не виконання вказаних вище судових рішень.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови виконати у повному обсязі остаточні рішення судів, які набрали законної сили, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 257 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статті 372 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а та в постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №816/2026/18.

Згідно статті 267 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статті 382 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 267 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статті 383 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку про те, що процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а звернув увагу, що вищезазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі.

При цьому, наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини дев`ятої статті 267 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини п`ятої статті 383 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року), відповідно до яких, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

За приписами частини 6 цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Слід також врахувати і те, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у цій справі обрав неналежний спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду, оскільки спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Тому, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/1517, від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а, від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16, від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17 та від 21 листопада 2019 року у справі №802/1933/18-а.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) вказано, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Щодо позовних вимоги про стягнення з відповідача коштів на відшкодування завданої протиправним рішенням матеріальної шкоди (заборгованості), що виникла з 19.01.2011 по 31.12.2017 у розмірі - 235185,16 грн. та стягнення з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь позивача 30 000 (тридцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до їх задоволення як похідних.

Колегія суддів, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У пункті 54 даного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

При цьому, вказаний Висновок, окрім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 21.04.2022р.)