Справа № 142/616/18
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

м. Вінниця

25 квітня 2022 р. Справа № 142/616/18

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк М.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Піщанського районного суду Вінницької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за яким, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи з 29 травня 2010 року по 06 червня 2018 року у розмірі 129508,01 грн.

Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 27.05.2021 залучено до участі у справі належного відповідача Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, як правонаступника Управління соціального захисту населення Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 02.12.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 30 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Однак, постановою Вінницького апеляційного суду від 03.03.2022 апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області задоволено, а рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 02.12.2021 - скасовано. Провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови позивач вправі звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

24.03.2022 до Вінницького апеляційного суду надійшла заява позивача про направлення вказаної справи на розгляд за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01.04.2022 заяву ОСОБА_1 про передачу справи за встановленою юрисдикцією задоволено, вказану справу передано до Вінницького окружного адміністративного суду.

20.04.2022 матеріали зазначеної справи надійшли до Вінницького окружного адміністративного суду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького окружного адміністративного суду, головуючим суддею по даній справі визначено суддю Cлободонюка М.В.

Відтак, вирішуючи питання про можливість прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд враховує таке.

За змістом частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Судом встановлено, що провадження у цивільній справі № 142/616/18 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 237 ЦПК України, оскільки справа за позовом ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому позивач скористався своїм правом, визначеним у ч. 1 ст. 256 ЦПК України, та подав заяву про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Як наслідок, матеріали вказаної цивільної справи передано до Вінницького окружного адміністративного суду.

Суд враховує, що нормами процесуального права не врегульовано питань, пов`язаних з направленням справи до суду іншої юрисдикції у випадку закриття провадження у справі, зокрема цивільній, з підстав її непідвідомчості відповідному суду.

Втім, безперечним є те, що в цьому разі процедура передачі справи від одного суду до іншого не може вважатися тотожною процедурі передачі справи від одного суду до іншого в межах однієї юрисдикції, що врегульовано статтями 29, 30 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Тому відповідні правила, що передбачені згаданими процесуальними нормами, не можуть поширюватись на випадки направлення справи за встановленою юрисдикцією в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 256 ЦПК України, адже в цьому разі судом не відкрито провадження в адміністративній справі.

Отже, для вирішення питання про можливість прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в адміністративній справі, яка надійшла до адміністративного суду у зв`язку з закриттям справи іншої юрисдикції, суддя першочергово повинен здійснити дії передбачені ст.ст. 169-171 КАС України, що вчиняються після отримання позовної заяви, та перевірити, чи відповідає така позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161 КАС України.

Таким чином, перевіривши відповідність позовної заяви вимогам, встановленим статтями 160, 161 КАС України, судом виявлені її недоліки, що перешкоджають відкриттю провадження у адміністративній справі та які належить усунути позивачу.

1. Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством

В силу вимог ч. 1 ст. 4 Закону № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, встановлюється ставка судового збору в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Із матеріалів позовної заяви слідує, що позивачем заявлено вимогу майнового характеру про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2010 по 06.06.2018 у розмірі 129508,01 грн.

У зв`язку із цим, оскільки заявлені позовні вимоги мають майновий характер і позивач самостійно визначив суму коштів, які підлягають стягненню на його користь - 129508,01 грн., тому розмір судового збору в цьому випадку має становити 1% від ціни позову, що загалом складає 1295,08 грн. (129508,01 х 1%).

Проте, в матеріалах позовної заяви відсутній документ про сплату судового збору в зазначеному розмірі. Натомість, позивач вважає, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону № 3674-VI судовий збір за заявленими позовними вимогами не справляється.

Втім, із такими доводами позивача суд погодитись не може.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

В даному ж випадку предмет заявленого позову стосується не відшкодування шкоди, а стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з публічної служби згідно положень статтей 116, 117 КЗпП України. Отже, до спірних правовідносин положення п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" застосованими бути не можуть.

Окрім того, у межах даних правовідносин також не може бути застосована і передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону від 08.07.2011 № 3674-VI пільга із сплати судового збору, позаяк середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/19).

Отже, в порядку усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду докази сплати судового збору в сумі 1295,08 грн.

2. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою спонукання учасників адміністративного судочинства до своєчасного вчинення ними процесуальних дій. Регламентування строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Крім цього, строки звернення до суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

Нормами ст. 122 КАС України передбачено диференційований підхід до регулювання тривалості строків звернення до адміністративного суду в залежності від статусу позивача та від категорії публічно-правового спору.

Тому передумовою вирішення питання про дотримання позивачем строків звернення до суду є оцінка характеру спірних правовідносин з метою визначення категорії спору.

Як уже встановлено судом, предметом даного адміністративного позову є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з публічної служби.

Суд зазначає, що державна служба, на посадах якої працював позивач, є різновидом публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, у цій категорії спорів законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси у відносинах публічної служби, звернулася до суду за їх захистом.

Враховуючи норми ч. 2 ст. 122 КАС України, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, кінцевий розрахунок із ним після звільнення з державної служби здійснено відповідачем 30.05.2018. Тобто, саме із цією датою позивач пов`язує факт проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні. Тому, місячний строк звернення до суду в цьому випадку для позивача закінчився 02.06.2018 (31, 1 червня - вихідні дні).

Втім, з позовом щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду лише 03.07.2018, тобто з порушенням встановленого законом місячного строку звернення до адміністративного суду.

Щодо відліку строку звернення до адміністративного суду, то суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Відтак при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція із цього приводу неодноразово була висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18.

Щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 233 КЗпП України, то суд вказує наступне.

Частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід звернути увагу, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою ХV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

Виходячи з наведеного, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є й позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Таким чином, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1 статті 233 КЗпП України.

Ця правова позиція викладена у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 240/532/20.

Вказаним рішенням судова палата відступила від висновку щодо застосування частини 1 статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 (справа № 806/2164/16), від 11.02.2020 (справа № 420/2934/19) та від 13.03.2019 (справа № 813/1001/17), одночасно погодившись з висновком щодо застосування частини 5 статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) та від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19).

Відтак суд констатує, що позивач пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом. У свою чергу в матеріалах позовної заяви відсутня заява позивача про поновлення такого строку із зазначенням причин поважності його пропуску.

Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Як зазначено у частині 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Отже, в порядку усунення даного недоліку позовної заяви позивачу необхідно надати суду заяву про поновлення строку звернення до суду разом із доказами, які, на його думку, вказують на поважність причин пропуску такого строку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 160, 161 КАС України, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене та враховуючи невідповідність поданого позову вимогам закону, позовну заяву ОСОБА_1 належить залишити без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви у спосіб:

- надання суду доказів сплати судового збору в сумі 1295,08 грн. за наступними реквізитами: ГУК у Він, обл./м.Вінниця/22030101, , Банк одержувач: Казначейство України (ЕАП), р/р UA4002856, призначення платежу: судовий збір, за позовом (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Вінницький окружний адміністративний суд;

- надання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду разом із доказами, які, на його думку, вказують на поважність причин пропуску такого строку.

Керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 256, 293 КАС України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - залишити без руху.

Встановити позивачу 10-ти денний строк з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених в мотивувальній частині ухвали суду.

Копію даної ухвали направити позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 293 КАС України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович