Справа № 380/5157/22
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2022-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5157/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року щодо відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 ;

- зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та передати зазначити ділянку йому у власність.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року у справі №380/5039/21 відповідачем повторно розглянуто заяву позивача від 22.07.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 . Ухвалою Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшою переведенням до земель житлової та громадської забудови у зв`язку із невідповідністю цієї земельної ділянки чинній містобудівній документації м. Львова. Вважає оскаржувану ухвалу протиправною та просить її скасувати, оскільки відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, де просив відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Внаслідок розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 від 22.07.2020 року (зареєстроване у Львівській міській раді від 24.07.2020 за №3-С- 35897/АП-24), на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01:07.2021 справа №380/5039/21, керуючись ст. 144 Конституції України, пп. 34 п. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 12, 40, 118, 121, 123 Земельного кодексу України, Львівською міською радою було прийнято ухвалу №1910 від 23.12.2021 року «Про відмову гр ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 )». Зазначеною ухвалою було відмовлено громадянину ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 ) для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведення до земель житлової та громадської забудови у зв`язку із невідповідністю цієї земельної ділянки чинній містобудівній документації м. Львова (Зона Ж-5 зона змішаної малоповерхової та багатоповерхової забудови). Ухвала Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року «Про відмову гр ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 )» прийнята органом місцевого самоврядування з дотримання усіх вимог Земельного кодексу, а саме ст. 123 Земельного кодексу. Львівською міською радою у оскаржуваному рішенні вказана підстава прийняття такого рішення, а саме підставою відмови у наданні земельної ділянки орієнтовною площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 згідно з ст. 123 Земельного кодексу є невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації. Водночас, ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій. Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації. Відповідно до плану зонування Шевченківського району, затвердженого ухвалою № 4657 від 21.05.2015 дана земельна ділянка розміщена в зоні Ж-5 - зоні змішаної малоповерхової та багатоповерхової житлової забудови. Зона змішаної житлової забудови Ж-5 виділена для формування кварталів багатоквартирної житлової забудови різної поверховості. Дозволений повний спектр послуг місцевого значення і окремих об`єктів загальноміського значення, (в тому числі прибудованих) некомерційних комунальних підприємств, а також майданчики для відпочинку, ігор, спорту, сквери. Торговельні і обслуговуючі підприємства місцевого значення повинні відповідати вимогам завантаження, організації під`їздів і паркування.

Переважні види забудови та іншого використання земельних ділянок: багатоквартирні житлові будинки до 4-ох поверхів включно.

Супутні види забудови та іншого використання: Загальноосвітні школи; Дитячі дошкільні заклади; Магазини товарів першої необхідності, вбудовані і окремостоячі; Заклади громадського харчування до 25 посадочних місць, вбудовані і окремостоячі; Аптеки; Пошивочні ательє, ремонтні майстерні побутової техніки, перукарні, інші об`єкти побутового обслуговування; Приміщення для фізкультурно-оздоровчих занять (вбудовані); Приміщення для культурно-масової роботи і аматорської діяльності (вбудовані); Майданчики дитячі, спортивні, відпочинкові, господарські; Сквери, алеї; Гостьові (тимчасові) автостоянки; Квітники, палісадники; Об`єкти і будівлі інженерної інфраструктури.

Допустимі види забудови та іншого використання земельних ділянок: Багатоквартирні житлові будинки 5-10 поверхів, з об`єктами обслуговування вбудовано-прибудованими; Будинки-інтернати для людей похилого віку та інвалідів; Поліклініки, амбулаторії, диспансери без стаціонару; Спортивні зали, басейни, площинні спортивні споруди; Клубні установи, центри дозвілля, танцювальні зали; Позашкільні заклади; Культові споруди, каплиці; Офісні приміщення (вбудовані); Відділення, дільничні пункти міліції; Поштові відділення, пункти телефонного та телеграфного зв`язку; Відділення банків; Житлово-експлуатаційні і аварійно-діспетчерські служби; Об`єкти пожежної охорони; Кіоски, ятки, тимчасові павільйони роздрібної торгівлі і обслуговування населення; Гаражі, вбудовані в житлові будинки; Гаражі окремостоячі, боксові; Майданчики для вигулу собак; Майданчики для сміттєзбірників; Господарські будівлі на присадибній ділянці; Будівлі для індивідуальної трудової діяльності (без порушення принципу добросусідства, санітарних і пожежних норм; Теплиці, оранжереї.

Оцінюючи докази у їх сукупності, в даному випадку Львівська міська рада при розгляді заяви ОСОБА_1 діяла правомірно та в межах своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку площею 100,8 м.кв. та земельної ділянки площею 0,0512 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).

Згідно інвентаризаційних матеріалів обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (довідка №1/2021 від 22.03.2021, ) площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 по фактичному користуванню становить 1011,8 м.кв.

ОСОБА_1 звернувся до Львівської міської із заявою (зареєстрована №3-С-35897/АП-24 від 24.07.2020) про погодження вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку. До цієї заяви додав графічні матеріали (план земельної ділянки) та довідки архівних та землевпорядних установ щодо статусу бажаної земельної ділянки.

У відповідь заявник отримав лист Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради від 26.01.2021 №2403-вих5402. В цьому листі заявника повідомлено, що «згідно інформації управління архітектури та урбаністики запропонована до закріплення земельна ділянка згідно плану зонування Шевченківського району міста Львова входить в зону Ж-5 (зона змішаної малоповерхової та багатоповерхової забудови), де не передбачено індивідуальне житлове будівництво. Згідно з статтею 118 Земельного кодексу України у разі невідповідності місця розташування запропонованої до закріплення земельної ділянки генеральному плану населеного пункту та іншої містобудівної документації виникає підстава для відмови у наданні земельної ділянки». Тому звернення ОСОБА_1 №3-С-35897/АП-24 від 24.07.2020 «не може бути вирішене», а заявнику повернуто пакет поданих ним документів.

Вважаючи протиправною таку відмову, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року у справі №380/5039/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково - визнано протиправними дії Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради щодо повернення адресованої Львівській міській раді заяви ОСОБА_1 від 24.07.2020 №3-С-35897/АП-24 про надання дозволу на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку заявнику без розгляду; зобов`язано Львівську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.07.2020 №3-С-35897/АП-24 про надання дозволу на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку; встановлено такий порядок та спосіб виконання рішення суду: Львівська міська рада повинна у місячний строк з дати набрання цим рішенням суду законної сили розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.07.2020 №3-С-35897/АП-24 по суті та прийняти обґрунтоване рішення на підставі частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки або про відмову в наданні такого дозволу; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року у справі №380/5039/21 відповідачем повторно розглянуто заяву позивача від 22.07.2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшою переведенням до земель житлової та громадської забудови у зв`язку із невідповідністю цієї земельної ділянки чинній містобудівній документації м. Львова.

Вважаючи ухвалу Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України).

Згідно ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, законодавцем встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам, зазначеним у ЗК Україні, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку, або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Згідно ч.1,3 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

3. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Таким чином, наведеними нормами права регламентовано порядок отримання безоплатно у власність земельних ділянок відповідно до норм безоплатної передачі земельних ділянок а також їх приватизації.

В обґрунтування відмови позивачу у надані дозволу на розробку проекту землеустрою відповідач в ухвалі вказано про невідповідність цієї земельної ділянки чинній містобудівній документації м. Львова.

Досліджуючи зміст оскаржуваної ухвали, суд встановив, що дійсно земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 належить до зони Ж-5 змішаної та багатоповерхової забудови відповідно до плану зонування Шевченківського району, затвердженого ухвалою № 4657 від 21.05.2015.

Згідно Плану зонування території м.Львова зона Ж-5 зона змішаної малоповерхової та багатоповерхової житлової забудови.

Зона змішаної житлової забудови Ж-5 виділена для формування кварталів багатоквартирної житлової забудови різної поверховості. Дозволений повний спектр послуг місцевого значення і окремих об`єктів загальноміського значення, (в тому числі прибудованих) некомерційних комунальних підприємств, а також майданчики для відпочинку, ігор, спорту, сквери.

Торговельні і обслуговуючі підприємства місцевого значення повинні відповідати вимогам завантаження, організації під`їздів і паркування.

Переважні види забудови та іншого використання земельних ділянок:

- Багатоквартирні житлові будинки до 4-ох поверхів включно.

Супутні види забудови та іншого використання: - Загальноосвітні школи; - Дитячі дошкільні заклади; - Магазини товарів першої необхідності, вбудовані і окремостоячі; - Заклади громадського харчування до 25 посадочних місць, вбудовані і окремостоячі; - Аптеки; - Пошивочні ательє, ремонтні майстерні побутової техніки, перукарні, інші об`єкти побутового обслуговування; - Приміщення для фізкультурно-оздоровчих занять (вбудовані); - Приміщення для культурно-масової роботи і аматорської діяльності (вбудовані); - Майданчики дитячі, спортивні, відпочинкові, господарські; - Сквери, алеї; - Гостьові (тимчасові) автостоянки; - Квітники, палісадники; - Об`єкти і будівлі інженерної інфраструктури.

Допустимі види забудови та іншого використання земельних ділянок: - Багатоквартирні житлові будинки 5-10 поверхів, з об`єктами обслуговування вбудовано-прибудованими. - Будинки-інтернати для людей похилого віку та інвалідів; - Поліклініки, амбулаторії, диспансери без стаціонару; - Спортивні зали, басейни, площинні спортивні споруди; - Клубні установи, центри дозвілля, танцювальні зали; - Позашкільні заклади; - Культові споруди, каплиці; - Офісні приміщення (вбудовані); - Відділення, дільничні пункти міліції; - Поштові відділення, пункти телефонного та телеграфного зв`язку; - Відділення банків; - Житлово-експлуатаційні і аварійно-діспетчерські служби; - Об`єкти пожежної охорони; - Кіоски, ятки, тимчасові павільйони роздрібної торгівлі і обслуговування населення; - Гаражі, вбудовані в житлові будинки; - Гаражі окремостоячі, боксові; - Майданчики для вигулу собак; - Майданчики для сміттєзбірників; - Господарські будівлі на присадибній ділянці; - Будівлі для індивідуальної трудової діяльності (без порушення принципу добросусідства, санітарних і пожежних норм; - Теплиці, оранжереї.

Як суд зазначав, позивач є власником житлового будинку площею 100,8 м.кв. та земельної ділянки площею 0,0512 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Крім того, відповідно до довідки №1/2021 від 22.03.2021 площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 по фактичному користуванню становить 1011,8 м.кв.

Як встановлено рішення суду від 01.07.2021 року, позивач звернувся з заявою та просив погодити вибір місця розташування земельної ділянки та надати дозвіл на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. До цієї заяви додав графічні матеріали (план земельної ділянки) та довідки архівних та землевпорядних установ щодо статусу бажаної земельної ділянки.

Відповідач в оскарженій ухвалі зазначив підставу відмови у задоволенні заяви позивача - невідповідність цієї земельної ділянки чинній містобудівній документації м. Львова, однак не зазначив, які саме підстави.

Суд, дослідивши письмові докази, не встановив обставин, які б свідчили про таку невідповідність. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстави, якими керувався відповідач, приймаючи оскаржувану ухвалу не можуть вважатися законними підставами для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

А тому ухвала Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та передати зазначити ділянку йому у власність, суд зазначає наступне.

У постанові від 28.05.2020 у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні. З іншого боку, відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом і немає обґрунтованих сумнівів вважати, що він не надасть дозвіл, розглянувши заяву повторно.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.

Оскільки суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні позивачеві відповідного дозволу, а тому з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача задоволенню також належить позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.

Так, відповідно до приписів частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, відповідач як компетентний орган наділений виключними повноваженнями щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення відповідних проектів землеустрою, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження суб`єкта владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант його поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, від 06 березня 2019 року у справі №1640/2594/18, від 11 вересня 2019 року у справі №819/570/18, а також у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року у справі №120/2225/19-а, від 06 листопада 2019 року у справі №120/2190/19-а, від 12 листопада 2019 року у справі №120/1836/19-а, в, від 17 грудня 2019 року у справі №120/2019/19-а та ряду інших.

Для підсилення висновку щодо необхідності у спірних правовідносинах зобов`язати відповідача вчинити конкретну дію слід навести висновки, до яких дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами перегляду судових рішень у справі №820/2307/17 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №509/1350/17: "Тобто, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні. В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника".

В свою чергу, оскаржуване рішення прийняте з підстав, не визначених частиною 7 статті 118 ЗК України, що свідчить про відсутність наміру у органу місцевого самоврядування прийняти обґрунтоване та законне рішення відповідно до чинного законодавства.

За таких обставин, на переконання суду, належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшою переведенням до земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Розподіл судових витрат провести у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №1910 від 23.12.2021 року «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 )».

Зобов`язати Львівську міську раду (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1; ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0393 га на АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшою переведенням до земель житлової та громадської забудови.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в сумі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кухар Н.А.