Справа № 600/1065/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/1065/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради, яка виявляється у неприйнятті рішення з розгляду заяви ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року стосовно надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для індивідуального садівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звертався до Чернівецької міської ради із заявою від 01 квітня 2021 року про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо виділення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Однак, рішення за результатом розгляду вказаної заяви у передбачені законодавством строки та порядку Чернівецькою міською радою не прийнято. Так, 15 листопада 2021 року позивачем отримано лист Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, в якому вказано, що рішення стосовно звернення позивача не прийнято, що, на думку, ОСОБА_1 , можна вважати відмовою у виділенні вказаної земельної ділянки. Позивач зазначає, що у відповідача не було передбачених законодавством підстав для відмови у наданні йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для індивідуального садівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 03 березня 2022 року повернуто заявнику клопотання представника позивача про зміну предмету позову у цій справі.

Ухвалою суду від 04 березня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цій справі.

Відповідачем подано до суду відзив, у якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. При цьому у відзиві зазначено, що на пленарному засіданні міської ради, яке відбуло у травні 2021 року, було оприлюднено проект рішення щодо поставленого позивачем питання, однак, за рекомендаціями постійних комісій міської ради запропонований проект рішення знято з розгляду на до вивчення. Вказано, що питання надання позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для індивідуального садівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вивчається постійними комісіями, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, пояснень щодо позову або відзиву не надавала.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження в межах строку, визначеного статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , учасник бойових дій, звертався до Чернівецької міської ради із заявою від 01 квітня 2021 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Листом від 26 квітня 2021 року №Б-1926/0-04/01 Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чрнівецької міської ради звернувся до Координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітету Чернівецької міської ради з проханням розглянути вказану заяву ОСОБА_1 та надати рекомендації стосовно виділення йому земельної ділянки для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Листом від 26 квітня 2021 року №Б-1926/0-04/01 Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради повідомив ОСОБА_1 про те, що після надання рекомендацій координаційного центру його буде проінформовано письмово.

Листом від 11 травня 2021 року №Б-1926/0-04/01 Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради повідомив ОСОБА_1 про те, що проект рішення з його питання планується підготувати на розгляд сесії міської ради, пленарне засідання якої згідно з регламентом відбудеться у травні 2021 року.

Листом від 29 червня 2021 року №Б-1926/0-04/01 Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради повідомив ОСОБА_1 про те, що питання виділення йому земельної ділянки на засіданні міської ради 31 травня 2021 року знято з порядку денного. Про результати розгляду буде проінформовано додатково.

Листом від 30 серпня 2021 року №Б-1926/0-04/01 Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради повідомив ОСОБА_1 про те, що питання виділення йому земельної ділянки на засіданні міської ради 31 травня 2021 року знято з порядку денного. Вказано, що станом на 30 серпня 2021 року на сесії міської ради не розглядалось, а про результати розгляду буде проінформовано додатково.

Листом від 15 листопада 2021 року №Б-46/-24/01-інф Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради повідомив ОСОБА_1 про те, що питання виділення йому земельної ділянки було включено в проект рішення міської ради, пленарне засідання якої планувалось вкінці травня 2021 року. Станом на 15 листопада 2021 року рішення не прийнято

Вказаний лист позивач вважає протиправною відмовою у задоволенні його заяви, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст.14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст.1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України.

Згідно статті 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених норм свідчить, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Підставами для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з цим, Земельним кодексом України не передбачено такої умови для виділення земельної ділянки у власність як отримання рекомендацій координаційного центру, а також не визначено додаткового обсягу повноважень або можливості власного встановлення обмежень, наприклад, шляхом прийняття нормативних актів локальної дії, які не передбачені нормами Земельного кодексу України.

Наведене свідчить про необґрунтованість посилань у листі від 26 квітня 2021 року №Б-1926/0-04/01 Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради на вказані обставини як на такі, що перешкоджають наданню позивачу вказаного дозволу.

Суд зауважує, згідно пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до підпункту 9 пункту "б" частини першої статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить погодження проектів землеустрою.

Згідно частини першої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Таким чином, питання стосовно земельних відносин, у тому числі надання дозволу на розробку проекту землеустрою, підлягають вирішенню лише сільською (селищною, міською) радою із прийняттям відповідного рішення.

При цьому, відповідно до статті 118 Земельного кодексу України відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених статтею 118 Земельного кодексу України. Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Таким чином, за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки відповідач у місячний строк повинен прийняти відповідне рішення, яким надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або мотивовану відмову у наданні такого дозволу.

У даному ж випадку судом встановлено та визнавалося сторонами, що позивач звертався до відповідача з заявою саме в порядку статті 118 Земельного кодексу України про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, проте позивачу лише направлялись листи Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, без прийняття будь-якого рішення відповідачем про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в наданні такого дозволу.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що заява позивача від 01 квітня 2021 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність фактично відповідачем не розглянута, адже відповідачем не було прийняте рішення за результатом розгляду такої заяви в порядку та строки, передбачені Земельним кодексом України.

Тому, суд погоджується із твердженнями позивача про те, що у встановлений частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України місячний строк орган місцевого самоврядування не прийняв одне з двох, передбачених Земельним кодексом України, рішень: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Наведене свідчить про порушення відповідачем принципу належного урядування, особлива важливість якого підкреслена у Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України".

Даний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності шляхом не проведення належного розгляду вказаної заяви позивача.

Щодо належного способу захисту права позивача, порушеного у межах спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", зазначив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У рішенні по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 ЄСПЛ дійшов висновку, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia пунктом 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави. Втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії"2, п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п.36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 у справі №815/1048/16 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на наведене суд вважає, що для належного захисту прав позивача у межах спірних правовідносин необхідно визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради щодо неприйняття відповідного рішення за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. А також зобов`язати Чернівецьку міську раду розглянути вказану заяву ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року.

Такий спосіб захисту прав позивача узгоджується із висновками Верховного Суду, які висловлені у постановах від 03 квітня 2018 року у справі №К/9901/1242/17 та від 11 квітня 2018 року у справі №К/9901/4400/17.

Крім цього, указані судом висновки також узгоджуються із висновками у справах з аналогічних правовідносин та за подібних обставин Сьомого апеляційного адміністративного суду, що вбачається, зокрема, з його постанови від 30 березня 2022 року у справі №600/4034/21-а.

Оскільки у даному випадку відповідачем у встановлений законом строк та спосіб взагалі не було прийнято жодного із указаних вище можливих рішень, то позовна вимога про зобов`язання Чернівецьку міську раду прийняти рішення саме про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки є передчасною, а відтак, задоволенню не підлягає.

Поряд з цим варто зазначити і те, що завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для втручання в діяльність органу місцевого самоврядування шляхом підміни його виключної функції через зобов`язання прийняти певне конкретне рішення.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Натомість доводи відповідача є безпідставними й необґрунтованими, вони не спростовують доводів позову й не свідчать про законність оскаржуваної бездіяльності.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема квитанцій від 26 січня 2022 року, позивачем сплачено судовий збір фактично за пред`явлені дві позовні вимоги немайнового характеру у загальному розмірі 1984,80 грн (992,40 грн х 2).

Оскільки задоволенню підлягають дві позовні вимоги немайнового характеру, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору саме у вказаному розмірі.

Щодо вимоги позивача у позовній заяві про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, то варто зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд першої інстанції може під час прийняття рішення у справі.

Зазначене є правом суду, а не його обов`язком.

Варто зауважити, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи. Встановлення судового контролю при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання відповідачем обов`язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог позивача.

Водночас суд звертає увагу на те, що позивачем не наведено обґрунтованих сумнівів щодо невиконання відповідачем даного судового рішення, після набрання його законної сили.

Враховуючи викладене, суд не вважає за необхідним зобов`язувати відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду у цій справі.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради щодо неприйняття відповідного рішення за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Зобов`язати Чернівецьку міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В задоволенні позовних вимог про зобов`язання Чернівецьку міську раду прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для індивідуального садівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - відмовити.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 20 квітня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач Чернівецька міська рада (58002, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради (58006, м. Чернівці, вул. Б. Хмельницького, 64-А, ).

Суддя О.П. Лелюк