Справа № 400/2034/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №400/2034/21
судді Верховного Суду Уханенка С.А. на постанову Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Користуючись цією нормою висловлюю незгоду із постановою колегії суддів у цій справі.
Стислий виклад обставин справи
Предметом спору у цій справі є правомірність наказу голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Миколаївській області від 03.03.2021 №600 про припинення державної служби та звільнення позивача, його поновлення на посаді начальника відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Миколаївській області з 04.03.2021 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтував відсутністю пропозиції йому іншої посади в новоствореному органі ГУ ДПС у Миколаївській області, який є правонаступником відповідача.
Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав позов у повному обсязі.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року позовні вимоги були задоволені.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за встановленими обставинами справи мала місце не ліквідація органу державної влади, а його реорганізація. Новостворений орган став правонаступником попереднього, у тому числі і щодо покладених на нього функцій.

Штатна кількість працівників, зокрема, відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованості з ЄСВ, де проходив службу позивач не зменшилася.

ГУ ДПС у Миколаївській області не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку, подало апеляційну скаргу.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалюючи постанову від 20 жовтня 2021 року вийшов за межі апеляційної скарги, скасував рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року. Змінив формулювання причини звільнення, вказавши підставою для звільнення - реорганізацію державного органу та п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу". У задоволенні іншої частини позову відмовив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції застосував висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 06 липня 2021 року по справі №640/3456/20.

Постановою Верховного Суду від 20 квітня 2022 року касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Коренко Тетяни Володимирівни залишена без задоволення, а постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 400/2034/21 залишена без змін.

Приймаючи постанову, Верховний Суд врахував висновок Верховного Суду у справі щодо застосування приписів частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (Закон № 889-VIII) у редакції Закону № 440-IX від 14 січня 2020 року, який сформований у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20.

Так, вказана норма передбачає, що «Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності)».

Верховний Суд зазначив, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Проте я не можу погодитися із таким висновком Суду щодо застосування цієї норми через його невідповідність принципу законності, як складової частини принципу верховенства права.

Відповідно до приписів частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Отже, надаючи оцінку правомірності звільнення, суду необхідно перевірити на відповідність закону підставу та процедуру звільнення.

Перевірка правомірності втручання у право особи, яким є звільнення особи з публічної служби, повинна мати основу у національному законодавстві, а якість такого закону передбачає вимогу що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе. Такий закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади і відповідати принципу верховенства права.

Необхідно також звернути увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України, яка викладена у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів.

З огляду на викладене, необхідно зазначити, що конструкція норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» є частиною процедури припинення державної служби, дотримання якої є обов`язком для роботодавця та входить до предмета контролю суду, в разі виникнення спору у правовідносинах припинення державної служби.

Водночас, надання законодавцем права роботодавцю пропонувати наявне робоче місце без визначення будь-яких критеріїв реалізації такого права сприяє ситуації прийняття відповідною посадовою особою свавільних рішень у правовідносинах припинення публічної служби та унеможливлює для державного службовця змогу передбачити наслідки застосування цієї норми до нього.

Невідповідність вказаної норми принципу законності стає більш очевидною, коли припинення державної служби відбувається під час реорганізації державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців лише за рішенням керівника, прийняття якого не обмежено будь-якими умовами, за яких таке рішення може бути прийнято.

З огляду на викладене, тлумачення приписів частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин повинно відбуватися за позицією сформованою Верховним Судом України та неодноразово підтриманою Верховним Судом, зокрема, у постанові від 27 травня 2020 у справі №813/1715/16 щодо обов`язку власника по працевлаштуванню працівника, що підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, а саме, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Отже, застосований у цій справі Верховним Судом висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII не сприяє захисту особи від свавільного втручання органів державної влади у її права.

Крім того, необхідно зауважити, що сталою є практика Верховного Суду щодо оцінки правомірності дій та рішень суб`єктів владних повноважень через призму критеріїв, закріплених у статті 2 КАС України.

Водночас, встановлені у справі обставини та зміст наказу про припинення державної служби позивача вказують, що оскаржуваний наказ не відповідає жодному з критеріїв, передбачених у статті 2 КАС України.

Підсумовуючи зазначу, що за наслідками розгляду касаційної скарги Верховному Суду необхідно було скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі через неправильне визначення підстав звільнення та порушення процедури звільнення.

Суддя С.А. Уханенко