Справа № 320/7267/19
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 320/7267/19

адміністративне провадження № К/990/6860/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив: визнати протиправним та скасувати рішення Першої кадрової комісії від 29 жовтня 2019 року №116 про неуспішне проходження ним атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; наказ від 21 листопада 2019 року №1666ц про звільнення його з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України; поновити його на відповідній посаді прокурора; зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити його на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 листопада та 54 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії від 29 жовтня 2019 року №116 про неуспішне проходження прокурором першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Визнано протиправним та скасовано наказ від 21 листопада 2019 року №1666ц про звільнення позивача з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_2 в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 29 листопада 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 листопада 2019 року до дати фактичного поновлення на роботі, у порядку та за алгоритмом визначеним постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів», з урахуванням пункту 3 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX та рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_2 10000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Додатковим рішенням Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 листопада 2019 року по дату постановлення рішення - 24 вересня 2021 року у розмірі 1156574,40 грн.

Постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року та додаткове рішення Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року, а в позові відмовлено.

18 лютого 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року, яким скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, просить на підставі пунктів 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України переглянути і скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором та звільнення його з цих підстав з органів прокуратури.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив незастосування висновку Верховного Суду, сформованого у постановах, ухвалених у справах №№ 280/5009/20, 815/1554/17, а у тексті скарги навів низку правових позицій Верховного Суду, висловлених у інших справах, що, на його думку, підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Перевіряючи аргументи ОСОБА_1 щодо незастосування висновків Верховного Суду, сформованого у постанові у справі №815/1554/17, Судом установлено, що спірні правовідносини у цій справі не є подібними до спірних. Так, у справі №815/1554/17, як і у справах №№ 808/588/17, 808/932/17/ 808/892/17, 826/553/16, 803/63/16 (на правові позиції у яких послався позивач) вирішувався спір щодо правомірності звільнення працівника з органів прокуратури безпосередньо у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, без проведення атестації відповідно до Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ). Крім того, заявник лише навів окремі цитати із зазначених судових рішень та обмежився фразами щодо дискримінаційності процедур, запроваджених Законом №113-ІХ але не вказав норми права, щодо якої сформовано такий висновок.

Що стосується висновку Верховного Суду у справі №280/5009/20, про яку також зазначив ОСОБА_1 , то заявник лише указав про висновок Суду щодо оспорюваності набраної за результатами атестації кількості балів, проте не зазначив норми права, щодо якої сформовано такий висновок та не виклав ці аргументи у взаємозв`язку з обставинами цієї справи.

Іншою підставою оскарження судового рішення, заявник указав відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, проте яка саме норма потребує такого висновку ОСОБА_1 не конкретизував, а пославшись по тексту скарги на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, помилкове тлумачення положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту 12, підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні» положення Закону №113-ІХ, підпунктів 5, 6 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221) та Констутуції України, лише зазначив про суспільний інтерес та винятковість цієї справи.

Водночас за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Аналізуючи доводи касаційної скарги в цій частині, Судом установлено, що заявник, зазначивши про індивідуальні особливості цієї справи, лише перерахував окремі положення Закону України «Про прокуратуру», Закону №113-ІХ та Порядку №221, проте не виклав у чому полягає їхнє неправильне застосування судом апеляційної інстанції, а аргументи скарги в цій частині зводяться до загальних фраз щодо масового порушення прав прокурорів, необхідності дотримання гарантій їхніх прав, незгоди із окремими нормами Закону №113-ІХ щодо реформування органів прокуратуру, відсутності факту ліквидації, тощо. Такі доводи є суб`єктивними та мають оціночний характер, що не є підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності оскаржуваного наказу. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Також, зазначивши про недослідження судом апеляційної інстанції доказів у справі, ОСОБА_1 не кокретизував які саме докази судом не взято до уваги та який вплив вони мають на вирішення цього спору.

Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду або на відсутність такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко