Справа № 120/1311/22-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 р. Справа № 120/1311/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасюк В.В.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідача Кононової Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Хмільницької районної ради

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

01.02.2021 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Хмільницької районної ради, в якій позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк "Про звільнення ОСОБА_2 ";

- поновити позивачку на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради або на іншій рівнозначній посаді;

- стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2022 по дату ухвалення рішення про поновлення на роботі, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк позивачку звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради з 01.01.2022 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме у зв`язку з змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Позивачка вважає, що її звільнено неправомірно та з порушенням визначеної законом процедури. Зокрема, позивачка вказує на те, що з моменту отримання 29.10.2021 попередження про майбутнє звільнення та включно до дати звільнення із займаної посади відповідач не пропонував їй жодної іншої посади, яка б відповідала її освіті, кваліфікації та досвіду роботи, незважаючи на фактичну наявність вакантних посад. При цьому позивачка наголошує на тому, що її загальний стаж роботи у Хмільницькій районній раді становить 21 рік і за весь цей час вона до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, а навпаки неодноразово заохочувалась за сумлінне та професійне виконання своїх службових обов`язків. Відтак, на думку позивачки, відповідач не врахував її переважне право на залишенні на роботі, як працівника з тривалим безперервним стажем роботи.

Ухвалою суду від 07.02.2022 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.03.2022 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що звільнення позивачки зі служби в органах місцевого самоврядування відбулося на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що пов`язано з ліквідацією чотирьох відділів виконавчого апарату раду та утворенням натомість лише одного. Як наслідок, штатна чисельність працівників Хмільницької районної ради скоротилася з 25,5 одиниць (посад) до 5. Водночас відділ, в якому працювала позивачка ліквідовувався, а займана нею посада скорочувалася. У зв`язку з цим, 29.10.2021 позивачку попередили про наступне вивільнення, а оскільки можливості запропонувати їй іншу посаду не було, 29.12.2021 голова Хмільницької районної ради прийняв розпорядження про звільнення позивачки із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач звертає увагу на те, що затверджена 29.10.2021 нова структура виконавчого апарату ради не передбачала рівнозначної або іншої посади, яка б відповідала рівню кваліфікації позивачки. Щодо посади головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради, яка вводилася у новому штатному розписі, то, на думку відповідача, посадові обов`язки за посадою, яку займала позивачка, істотно відрізнялися від роботи за вказаною новою посадою, що свідчило про відсутність у позивачки будь-яких переваг у призначенні на таку новостворену посаду. Відтак ця посада позивачці не пропонувалася, а була запропонована іншому працівникові.

Таким чином, відповідач вважає, що при звільненні позивачки у зв`язку зі змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників Хмільницька районна рада дотрималася всіх вимог чинного законодавства, діяла правомірно, а тому підстав для задоволення позову немає.

Ухвалою суду від 14.03.2022 за клопотанням позивачки судове засідання у справі відкладено на 04.04.2022.

04.04.2022 надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка заперечує доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву.

Позивачка зазначає, що відповідач помилково посилається на наявність певних посадових інструкцій, та на основі порівняння функціональних обов`язків робить неправильний висновок про неможливість пропонування їй іншої посади, ніж ту, яку вона обіймала. Позивачка зауважує, що вимоги, які ставляться до кандидатів на обидві посади, є тотожними. Тобто, позивачка відповідала новоствореній посаді головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради, але відповідач не пропонував їй цю вакантну посаду.

Крім того, позивачка звертає увагу на те, що має значний досвід роботи та високу кваліфікацію, чим спростовуються твердження відповідача про те, що вона не могла виконувати обов`язки за вищевказаною посадою.

Окремо позивачка просить суд врахувати, що майже одразу після її звільнення, розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 12.01.2022 № 202 було визначено нову чисельність виконавчого апарату раду та збільшено її з 5 до 8 штатних одиниць, зокрема введено ще одну посаду головного спеціаліста. На думку позивачки, ця обставина додатково підтверджує те, що відповідач мав реальну можливість працевлаштувати позивачку та перевести її на посаду в новоутвореному відділі, чого навмисно не зробив.

Ухвалою суду від 04.04.2022 розгляд справи відкладено через неявку сторін та у зв`язку з поданням відповіді на відзив.

12.04.2022 до суду надійшли заперечення, у яких відповідач наголошує на тому, що нова структура апарату районної ради не передбачала такої посади, яка б могла бути запропонована позивачці, оскільки у новоствореному відділі не було рівнозначної або іншої посади, яку б позивачка могла виконувати за функціональними обов`язками. Водночас при врахуванні переважного права на залишенні на роботі під час вивільнення працівників голова ради відповідно до ст. 42 КЗпП України врахував можливі переваги усіх працівників, які підлягали звільненню. З урахуванням таких переваг було прийнято рішення надати переважне право на залишенні на роботі працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Втім, позивачка до переліку цих працівників не увійшла, а на посаду головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності районної ради було переведено іншу особу керівника відділу комунальної власності ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить суд позов задовольнити.

Представниця відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що позивачка ОСОБА_2 працювала у Хмільницькій районній раді на різних посадах в період з 10.02.2001 до 01.01.2022, тобто безперервно майже 21 рік.

Остання посаду, яку займала позивачка, головний спеціаліст відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради.

На вказану посаду позивачка була призначена в порядку переведення на підставі розпорядження голови Хмільницької районної ради від 15.03.2021 № 24-рк, у зв`язку із затвердженням нової структури і чисельності виконавчого апарату ради відповідно до рішення Хмільницької районної ради від 04.12.2020 № 5 "Про структуру і чисельність виконавчого апарату районної ради".

29.10.2021 головою Хмільницької районної ради прийнято розпорядження за № 96-р "Про внесення змін до структури виконавчого апарату районної ради".

Необхідність внесення відповідних змін обґрунтовано відсутністю наповнення районного бюджету, скороченням фінансуванням виконавчого апарату районної ради та неможливістю належного фінансування існуючого штату працівників.

Пунктом 1 розпорядження № 96-р від 29.10.2021 вирішено внести зміни до структури виконавчого апарату Хмільницької районної ради, затвердивши його в новій редакції (додаток 1 до розпорядження).

Як наслідок, замість 4 відділів виконавчого апарату ради (відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань, відділу комунальної власності, відділу правового та кадрового забезпечення та відділу фінансово-господарського забезпечення) із загальною чисельністю працівників виконавчого апарату ради 25.5 штатних одиниць (така структура та чисельність були затверджені рішенням ради від 04.12.2020 № 5), вирішено утворити 1 відділ, а саме відділ забезпечення діяльності районної ради.

При цьому загальна чисельність працівників виконавчого апарату скорочена до 5 штатних одиниць: керівництво (голова районної ради та його заступник) і вищезазначений відділ у складі начальника відділу, головного бухгалтера та головного спеціаліста.

Отже, відділ, в якому працювала позивачка ліквідовувався, а займана нею посада скорочувалася.

Відтак, оскільки розпорядження № 96-р від 29.10.2021 передбачало зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників районної ради, пунктом 2 цього розпорядження вирішено попередити працівників виконавчого апарату Хмільницької районної ради про можливе вивільнення та розірвання трудового договору згідно з додатком 2 до розпорядження, в тому числі позивачку.

29.10.2021 позивачці ОСОБА_2 під розписку вручено повідомлення про можливе звільнення із займаної посади через два місяці з дати попередження на підставі п. 1 ст. 40, ст. 41 КЗпП України. Іншої роботи (посади) позивачці не запропоновано.

Розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 20.12.2021 № 104-р "Про затвердження положення та посадових інструкцій" затверджено, зокрема, Положення про відділ забезпечення діяльності районної ради виконавчого апарату районної ради, а також посадову інструкцію головного спеціаліста цього відділу.

Оспорюваним розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк позивачку звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради з 01.01.2022 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Рішенням Хмільницької районної ради від 12.01.2022 "Про структуру та чисельність виконавчого апарату Хмільницької районної ради", серед іншого, затверджено таку структуру та чисельність районної ради: керівництво (голова районної ради та його заступник) та відділ забезпечення діяльності районної ради (начальник відділ, заступник начальника відділу, головний бухгалтер, головний спеціаліст 2 штатних одиниці, завідувач господарством та водій). Загальна кількість штатних одиниць 8, тобто на 2 одиниці більше у порівнянні з розпорядженням № 96-р від 29.10.2021.

Не погодившись з правомірністю звільнення з роботи, 29.01.2022 позивачка поштовими засобами зв`язку подала до суду адміністративний позов про скасування розпорядженням голови районної ради від 29.12.2021 № 65-рк, поновлення на займаній та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд насамперед виходить з того, що звільнення позивачки із займаної посади в органах місцевого самоврядування відбулося за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Підставою для цього стало розпорядження голови Хмільницької районної ради від 29.10.2021 № 96-р, яким було внесено зміни до структури та чисельності виконавчого апарату районної ради, а саме ліквідовано відділи виконавчого апарату ради та відповідні посади, а також істотно зменшено кількість працівників.

Вказане розпорядження не є предметом спору, а тому суд не вдається до оцінки правових і фактичних підстав для його прийняття.

Відтак при вирішенні справи суд не бере до уваги доводи сторін в частині наявності/відсутності достатніх джерел наповнення районного бюджету, скорочення фінансування виконавчого апарату ради та неможливості належного фінансування штату працівників, оскільки такі доводи виходять за межі предмета доказування та заявлених позовних вимог.

Разом з тим суд вважає, що розпорядження № 96-р від 29.10.2021 дійсно передбачало зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників, оскільки цим розпорядженням, по-перше, ліквідовувались чотири відділи виконавчого апарату ради з утворенням замість них лише одного відділу (відділу забезпечення діяльності районної ради), а, по-друге, загальна чисельність працівників виконавчого апарату ради скорочувалася з 25.5 штатних одиниць до 5. При цьому також скорочувалася посада, яку займала позивачка, а саме посада головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради.

Втім, суд враховує, що при звільненні за пунктом 1 статті 40 КЗпП України необхідним є додержання порядку вивільнення працівників, встановлених ст.ст. 40, 42, 49-1 КЗпП України.

Так, частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

З наведеного вбачається, що для прийняття рішення у цій справі необхідно з`ясувати, чи була дотримана визначена законом процедура звільнення позивачки з роботи у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників виконавчого апарату Хмільницької районної ради. Адже встановлення факту порушення відповідних процедурних гарантій є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації звільнення як незаконного та поновлення особи на займаній посаді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, умовою припинення трудових відносин з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, є, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації (державного органу) або їхня реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності працівників та/або змінами в організації роботи (праці), унаслідок яких працівник надалі об`єктивно не може виконувати посадові обов`язки за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації праці, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує або для цього об`єктивно немає можливості.

Нормативне тлумачення частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України дає підстави для висновку, що роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати, відповідно до своєї кваліфікації.

Ураховуючи, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Наведена правова позиція сформована у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15 та підтримана постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.

Надалі Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-а та від 20.05.2021 у справі № 420/4573/19, підтверджував вищевказану правову позицію та наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Судом встановлено, що з дня попередження позивачки про майбутнє вивільнення, яке мало місце 29.10.2021, та включно до дати звільнення із займаної посади 01.01.2022, позивачці не було запропоновано жодної іншої вакантної посади у відповідному органі місцевого самоврядування. Хоча, як видно з матеріалів справи, такі посади в структурі виконавчого апарату Хмільницької районної ради були та відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню і досвіду роботи позивачки.

Зокрема, як з`ясовано під час розгляду справи, після внесення змін до структури виконавчого апарату ради на підставі розпорядження від 29.10.2021 № 96-р, в новоутвореному відділі забезпечення діяльності ради передбачалося три вакантні посади: начальник відділу, головний бухгалтер та головний спеціаліст.

Водночас, як видно з посадової інструкції головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради, затвердженої розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 20.12.2021 № 104-р, на посаду головного спеціаліста може бути призначений працівник, який має вищу освіту, досвід роботи з комп`ютерною технікою, вільно володіє державною мовою, знає основи чинного законодавства.

Порівняльний аналіз вказаних вимог з вимогами до посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради, яку обіймала позивачка, вказує на те, що зазначена новоутворена посада головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності районної ради відповідала освітньо-кваліфікаційному рівню позивачки та досвіду її роботи.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що дана посада не могла пропонуватися позивачці через відмінність у функціональних обов`язках за посадами.

Суд зауважує, що в силу приписів ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України та висновків Верховного Суду, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто визначальним у даному випадку є саме відповідність працівника вакантній посаді, а не гіпотетична здатність до виконання ним обов`язків за цією посадою.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не заперечується та обставина, що позивачка відповідала загальним вимогам до посади головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради.

Відтак, на думку суду, відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачці відповідну посаду, але не зробив цього із суб`єктивних причин, вважаючи, що позивачка не відповідає цій посаді через те, що раніше виконувала дещо інші функціональні обов`язки.

В цьому контексті суд особливу увагу звертає на той факт, що іншому працівникові, який займав посаду керівника відділу комунальної власності, а саме ОСОБА_4 , посада якого також скорочувалася, відповідач запропонував вакантну посаду головного спеціаліста новоутвореного відділу забезпечення діяльності ради, незважаючи на очевидну відмінність у службових обов`язах за цими посадами.

Крім того, судом встановлено, що позивачка взагалі не була ознайомлена з посадовою інструкцією головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату районної ради, затвердженою розпорядженням голови ради від 01.07.2021 № 83-р.

Вказана обставина додатково спростовує аргументи відповідача про відмінність функціональних обов`язків за обома посадами та начебто неможливість виконання позивачкою обов`язків за новоутвореною посадою головного спеціаліста новоутвореного відділу забезпечення діяльності ради.

У письмових запереченнях відповідач дещо змінює акцент своєї позиції в спорі та наголошує на тому, що голова районної ради врахував можливі переваги всіх працівників, що підлягали вивільненню, та їх переважне право на залишенні на роботі, але в підсумку прийняв рішення про залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, зокрема вирішив перевести на посаду головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради гр. ОСОБА_3 . При цьому було враховано його кваліфікацію, наявність спеціальної освіти та статус особи, яка є постраждалим учасником Революції Гідності.

Оцінюючи вказані доводи, суд зауважує, що обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу у разі вивільненні працівників через зміни в організації виробництва і праці, перш за все, полягає в тому, щоб запропонувати працівникові наявну на підприємстві іншу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас вирішення питання про наявність у того чи іншого працівника переважного права на залишення на роботі може здійснюватися лише після того, коли двом або більше працівникам буде запропоновано відповідну вакантну посаду і такі працівники нададуть згоду на її зайняття. При цьому відповідач, як роботодавець, не вправі вибірково підходити до процедури вивільнення працівників, пропонуючи новоутворені вакансії одним працівникам та утримуючись від пропонування іншим.

Крім того, суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Таким чином, за змістом наведених норм трудового законодавства, при вирішенні питання щодо наявності у працівника переважного права на залишення на роботі при вивільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, перевага надається насамперед працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Натомість під час розгляду справи відповідач належними і допустимими доказами не довів тієї обставин, що особа, якій було надано перевагу та переведено на посаду головного спеціаліста відділу забезпечення діяльності ради, дійсно мала більш високу кваліфікацію і продуктивність праці у порівнянні з позивачкою. Це при тому, що загальний стаж роботи позивачки у Хмільницькій районній раді становив майже 21 рік і за весь цей час позивачка до дисциплінарної відповідальності не притягувалась.

Більше того, навіть якщо вважати, що позивачка та інші претенденти на залишення на роботі мали рівні умови продуктивності праці і кваліфікацію, то відповідач, знову-таки, не врахував, що згідно з п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України позивачка мала перевагу в залишенні на роботі як працівник з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, та необґрунтовано надав перевагу іншій особі, керуючись при цьому не об`єктивними критеріями, визначеними законом, а суб`єктивним відношенням до того чи іншого працівника.

Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що звільнення позивачки зі служби в органах місцевого самоврядування відбулося незаконно, без дотримання прав і гарантій працівника при наступному вивільненні та з порушенням передбаченої процедури.

З огляду на викладене суд визнає протиправним і таким, що підлягає скасуванню оспорюване розпорядженням голови Хмільницької районної ради від 29.12.2021 № 65-рк про звільнення позивачки з посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату ради з 01.01.2022 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивачки у зв`язку з незаконним звільненням, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивачки у зв`язку з незаконним звільненням є її поновлення на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради.

При цьому суд враховує правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 в справі № 821/3795/15-а.

Так, у пунктах 46-48 зазначеної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач).

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відтак за результатами касаційного розгляду Верховний Суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання відповідача вирішити питання про працевлаштування позивача на роботі (таке рішення було обумовлене скороченням посади, з якої позивача незаконно звільнили) та в цій частині прийняв нове рішення, яким поновив позивача на раніше займаній посаді.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність поновлення позивачки на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради з дня незаконного звільнення, тобто з 01.01.2022.

Водночас рішення суду в цій частині необхідно звернути до негайного виконання в силу приписів ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходить з таких міркувань.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як зазначено в абзаці 5 пункту 10. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Відповідно до довідки Хмільницької районної ради від 15.02.2022 № 01-18 середньомісячна заробітна плата позивачки на дату звільнення становила 13158,20 грн, а середньоденна 598,10 грн.

Таким чином, оскільки на дату ухвалення судом рішення період вимушеного прогулу позивачки становить 3 місяці та 10 робочих днів (з 01.01.2022 до 14.04.2022 включно), у зв`язку з поновленням позивачки на роботі на її користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 45455,60 грн (13158,20х3+10х598,10).

Згідно з роз`ясненнями, що міститься в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі, в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

Водночас, з урахуванням вимог п. 2 ст. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду в частині стягнення на користь позивачки заробітної плати за один місць в сумі 13158,20 грн підлягає негайному виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов є підставним та підлягає задоволенню.

Позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому в цій частині розподіл судових витрат не здійснюється.

Крім того, представник позивачки, адвокат Сопрун В.В., до закінчення розгляду справи звернувся до суду з письмовою заявою про вирішення питання про відшкодування витрат позивачки на оплату правничої допомоги після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З цією метою зобов`язується протягом п`яти днів подати суду докази, що підтверджують розмір відповідних витрат.

З огляду на задоволення позову та враховуючи зроблену заяву, питання про судові витрати позивачки на професійну правничу допомогу буде вирішене судом шляхом прийняття додаткового рішення, як це передбачено частиною четвертою, п`ятою статті 143 КАС України.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Хмільницької районної ради від 29 грудня 2021 року № 65-рк про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради з 01 січня 2022 року на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників.

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради з 01 січня 2022 року.

Стягнути з Хмільницької районної ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2022 року до 14 квітня 2022 року включно в сумі 45455,60 грн (сорок п`ять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять гривень 60 копійок), з відрахуванням при його виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

На підставі положень п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу організаційного, інформаційного забезпечення діяльності ради та загальних питань виконавчого апарату Хмільницької районної ради та в частині стягнення на користь ОСОБА_2 заробітної плати за один місяць в розмірі 13158,20 грн (тринадцять тисяч сто п`ятдесят вісім гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Хмільницька районна рада (, місцезнаходження: вул. Столярчука, 1, м. Хмільник, Вінницька область, 22000).

Повне судове рішення складено 19.04.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович