Справа № 607/23973/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 607/23973/21 пров. № А/857/3835/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської митниці Державної митної служби України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 січня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Базаном Л.Т., час проголошення повного тексту рішення 14 год 26 хв у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці Державної митної служби України про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

24.12.2021 адвокат Завада Т.Р. звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 із зазначеним позовом, в якому просив скасувати постанову в справі про порушення митних правил №0027/40300/21 від 09.12.2021, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.485 Митного кодексу України (далі - МК України) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 433526,67 грн, що становить 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Позов мотивований тим, що позивачу не було відомо про складання відносно нього протоколу про порушення митних правил №0027/40300/21 від 24.11.2021, який слугував основою подальшого винесення спірної постанови. При розгляді справи про порушення митних правил, позивачу належним чином не були роз`яснені його права, передбачені ст.268 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), ст.498 МК України та ст.ст.55, 56, 59 Конституції України.

Також вказує, що йому інкримінують те, що він подав паспорт громадянина Румунії, як нерезидент, хоча насправді останній є громадянином України та її резидентом, а тому при ввезенні транспортного засобу не міг скористатися пільгою у якості особи-нерезидента, яка передбачена статтею 80 МК України. Крім того, системний аналіз ст.4 МК України та п.п.14.1.213 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) дає підстави дійти висновку, що основним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом у розумінні МК України та ПК України є його постійне місце проживання, а не громадянство, оскільки нерезидентом може бути як громадянин України, так і громадянин іншої держави. При належному митному оформленні транспортного засобу, з метою його подальшої державної реєстрації позивач використав паспорт громадянина України. Наявність такого паспорту не вважається перешкодою для отримання статусу нерезидента . Вказує, що згідно довідки №25 від 17.01.2022, виданої старостою села Настасів Настасівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області ОСОБА_1 , 1983 року народження, дійсно зареєстрований в с. Настасів Тернопільського району Тернопільської області, але не проживає. Таким чином, реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за вищевказаною адресою є виключно формальною. Крім того, у позивача наявній внутрішній паспорт громадянина Румунії серії НОМЕР_1 , відповідно до якого адресою його постійного місця проживання є Румунія . Такий паспорт отриманий ним 28.09.2017, що вказує на його постійне проживання на території Румунії більше ніж 4 роки за конкретною адресою, зазначеною у внутрішньому паспорті громадянина Румунії. Відтак, будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України відсутні.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.01.2022 адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Тернопільська митниця Державної митної служби України (далі - Тернопільська митниця, митний орган, відповідач) подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що матеріалами справи та прийнятим рішенням митниці про притягнення позивача до відповідальності доведено, що позивач є «резидентом», проживає на території України, однак як громадянин Румунії за румунським паспортом, ввіз на митну територію України транспортний засіб при цьому маючи статус резидента, чим вчинив протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів. Вважає, що оспорюваною постановою громадянина України ОСОБА_1 правомірно було притягнуто до адміністративної відповідальності. Також вказує, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки наданих митницею доказів в`їзду та виїзду ОСОБА_1 через митний кордон України у період з 04.02.2020 по 29.12.2020, яких є понад 20 та інформацією, наданою листом Управління Служби безпеки України в Тернопільській області (далі - УСБУ) в період з 29.12.2020 по 27.07.2021, яких понад 17. Вказана обставина підтверджує факт перебування позивача на території України більш як 183 дні, що дає йому статус «резидента».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Завада Т.Р. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Гребеняка Р.Б, який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача Завади Т.П., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 11.07.2020 ОСОБА_1 ввіз на підставі паспорту громадянина Румунії № НОМЕР_2 ( ROMANIA SUCAVA STR.MARASETRI 48/А), як нерезидент, через пункт пропуску Шегині-Медика митного поста Мостиська в зоні діяльності Галицької митниці Держмитслужби через смугу руху зелений коридор з метою особистого користування на митну територію України в митному режимі тимчасове ввезення до 1 року автомобіль марки «BMW», модель Х5, номер кузова : НОМЕР_3 , реєстраційний номер : НОМЕР_5 (далі - ТЗ, Автомобіль), без сплати митних платежів.

20.07.2021 в зону митного контролю Тернопільської митниці з метою митного оформлення, в рамках положень Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України щодо тимчасового спрощення митного оформлення транспортних засобів, ввезених на митну територію України» №1403-ІХ від 15.04.2021 (далі - Закон №1403-ІХ), громадянином України ОСОБА_1 було ввезено ТЗ, який було оформлено в митному режимі імпорт.

Для здійснення митного оформлення позивач подав паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий Борщівським РВ УМВС України в Тернопільській області 30.09.2000, згідно якого він з 13.01.2009 зареєстрований за адресою : село Настасів, Тернопільського району, Тернопільської області.

Згідно листа УСБУ №69/4-2786 від 06.09.2021, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в Україні, а саме: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 має паспорт громадянина Румунії № НОМЕР_2 ( ROMANIA SUCAVA STR.MARASETRI 48/А).

Листом УСБУ №69/4-2786 від 06.09.2021 повідомлено, що згідно даних бази Аркан (Інтегрована міжвідомча автоматизована система обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України) у 2021 році ОСОБА_1 в`їжджав (виїжджав) на територію України, використовуючи паспорт громадянина Румунії № НОМЕР_2 ( ROMANIA SUCAVA STR.MARASETRI 48/А).

Таким чином, згідно наявної інформації за даними Диспетчера ЗМК та Пасажирського пункту пропуску АСМО Інспектор та листа УСБУ №69/4-2786 від 06.09.2021, ОСОБА_1 перебував в Україні протягом періоду податкового року, який збігається із календарним роком, як це передбачено ст.305 ПК України (2020 року) більше 183 днів, що в контексті положень п.п.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України свідчить про наявність у нього статусу резидента.

Крім того, згідно відкритих джерел за даними сайту https://e-data.com.ua з 14.05.2020 по 02.08.2021 вказаний громадянин був зареєстрований на території України, як фізична особа-підприємець (код ЄДРПОУ , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ). Вид діяльності - надання послуг з перевезення речей (переїзду), що вказує на наявність у нього статусу резидента, як це передбачено абз.3 п.п.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України.

09.12.2021 начальником Тернопільської митниці ДФС України Дорофій Д.О. було винесено постанову №0027/40300/21, якою громадянина України ОСОБА_1 було визнано винним у порушенні митних правил, передбачених ст.485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 433526,67 грн, що становить 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Суть порушення митних правил за змістом спірної постанови полягала у тому, що позивач, маючи статус громадянина-резидента, вчинив інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів в сумі 144508,89 грн шляхом надання паспортного документа громадянина Румунії в якості підстави для ввезення Автомобіля на митну територію в режимі тимчасове ввезення до 1 року відповідно до положень ст.380 МК України в порядку, передбаченому для громадян-нерезидентів, у зв`язку з чим його було притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України.

Прийняттю оспорюваної постанови передувало складення протоколу про порушення митних правил №0027/400300/21 від 24.11.2021.

Вважаючи оспорювану постанову протиправною, адвокат Завада Т.Р. звернувся в інтересах ОСОБА_1 до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність державної реєстрації особи як фізичної особи-підприємця на території України не може достовірно свідчити про наявність у позивача статусу резидента. Суд також вважав, що розмір митної вартості автомобіля, митних платежів і штрафу, а також умисел на ухилення від сплати митних платежів ОСОБА_1 є сумнівними з огляду на недоведеність. Відповідачем неповно з`ясовано усі обставини справи та допущено цілу низку порушень вимог закону, а тому такі недоліки є безумовною підставою для скасування спірної постанови.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Згідно статті 486 МК України, завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Відповідності до ст.495 МК України, доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються : протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків, поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта , іншими документами.

Згідно ст.485 МК України, заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

За змістом ч.2 ст.380 МК України, транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.

У свою чергу, частиною третьою статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Отже, відповідальність, передбачена статтею 485 МК України, настає у разі наявності в особи мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей.

При цьому, необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом, і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Відповідно до п.п. «в» п.50 ст.4 МК України, резидентами є фізичні особи : громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

У свою чергу, підпунктом «в» пункту 33 статті 4 цього Кодексу визначено, що нерезидентами є фізичні особи : іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Тобто, основним критерієм визначення особи як резидента чи нерезидента в розумінні МК України є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути як громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про громадянство», законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі єдиного громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Отже, законодавством України не заборонено громадянам України набувати громадянство (підданство) іншої держави.

Крім того, п.п.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України передбачено, що у разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Системний аналіз наведеної вище норми дає підстави дійти висновку, що визначальним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом у розумінні МК України та ПК України є його постійне місце проживання, а не його громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як громадянин України, так і громадянин іншої держави.

З трактування цих понять стає очевидним, що самої лише реєстрації місця проживання не достатньо для того, аби стверджувати про постійне місце проживання особи.

Як видно з матеріалів справи, згідно довідки, виданої старостою с Настасів Настасівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №25 від 17.01.2022, ОСОБА_1 , 1983 року народження, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_3 , проте за такою адресою не проживає.

Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 має паспорт громадянина Румунії № НОМЕР_2 , виданий 12.10.2017.

Крім того, позивач має внутрішній паспорт громадянина Румунії серії НОМЕР_1 , у якому адресою його постійного місця проживання вказано АДРЕСА_2. Вказаний паспорт позивач отримав 28.09.2017.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що наявність державної реєстрації особи як фізичної особи-підприємця на території України не може достовірно свідчити про наявність у ОСОБА_1 статусу «резидента».

На думку колегії суддів, зазначені обставини не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_1 є громадянином-резидентом, на якого поширюється дія вимог ч.3 ст.380 МК України, оскільки як було вказано вище, основоположним критерієм визначення особи як резидента чи нерезидента в розумінні МК України є її постійне місце проживання.

Натомість, відповідачем не з`ясовано яким є постійне місце проживання позивача та термін його перебування на території України.

Доводи скаржника з покликанням на в`їзд та виїзд через митний кордон України ОСОБА_1 у період з 04.02.2020 по 29.12.2020, яких є понад 20 та інформацію, надану листом УСБУ у період з 29.12.2020 по 27.07.2021 яких є понад 17, як доказ його перебування на території України більш як 183 днів, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_1 на території України більш як 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Відповідачем під час розгляду справи про порушення митних правил зазначених обставин не враховано та не проведено необхідних дій з метою встановлення постійного місця проживання позивача, що є визначальним для надання йому статусу резидента чи нерезидента в розумінні МК України, а відтак і наявності обставин, які мають значення для притягнення його до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.485 МК України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Згідно статті 489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що для притягнення до відповідальності на підставі статті 485 МК України необхідно довести факт заявлення в митній декларації неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості, й наявність прямого умислу, тобто усвідомлених і цілеспрямованих дій особи, направлених на уникнення сплати митних платежів або їх сплати у меншому розмірі.

Отже, зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння, передбаченого статтею 485 МК України, обов`язково повинен поєднуватися з умислом суб`єкта його вчинення на посягання на охоронювані законом суспільні відносини (визначений законом порядок сплати митних платежів, податків та зборів).

Таким чином, митний орган не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами порушення позивачем вимог ст.485 МК України при тимчасовому ввезені на територію України транспортного засобу іноземної реєстрації, надаючи паспорт громадянина Румунії та вчинення цих дій свідомо, з метою ухилення від сплати митних платежів.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст.268, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Тернопільської митниці Державної митної служби України залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 січня 2022 року по справі №607/23973/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 18.04.2022