Справа № 460/1278/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1278/21 пров. № А/857/23154/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Приступи Р. Л.,

представника позивача Нікольченка Б. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року (прийняте у м. Рівне суддею Гудимою Н. С.; складене у повному обсязі 15 листопада 2021 року) в адміністративній справі № 460/1278/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Донецькій області (далі - ГУ ДПС у Донецькій області) форми "Ф" від 15.03.2018 № 0030858/4811-0533, від 02.04.2019 № 0-0533 та від 01.04.2020 № 0-0533.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що об`єктом оподаткування за спірними рішеннями є житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 - 2019 роки нарахований йому, як власнику зазначеного житлового будинку. Проте, у вказані періоди він не був власником цього будинку, а тому не може сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Донецькій області від 15.03.2018 № 0030858/4811-0533, від 02.04.2019 № 0-0533 та від 01.04.2020 № 0-0533.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Донецькій області понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2724,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 3750,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Донецькій області, яке вважає, що під час розгляду справи судом не повно з`ясовано усі обставини справи, не надано вірної оцінки обставинам справи, а судове рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування обставин, що мають суттєве значення. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував посилань ГУ ДПС у Донецькій області на приписи підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Право приватної власності за ОСОБА_1 (частка 1/1) на жилий будинок, загальною площею 254,90 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом оподаткування у 2017, 2018, 2019 роках, підтверджується витягом з бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. При цьому, апелянт зауважив, що позивач не звертався до ГУ ДПС у Донецькій області з заявою про проведення звірки з питань виявлення розбіжностей між даними контролюючого органу та платника податку. Отже, договір купівлі продажу, який було надано до суду позивачем, станом на момент прийняття спірних податкових повідомлень-рішень до ГУ ДПС у Донецькій області не надавався.

Враховуючи наведене, з посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.04.2019 у справі № 803/1184/17, вважає, що податковий орган при визначенні позивачу податкового зобов`язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України; за наявності підстав для нарахування позивачу, як власнику житлової та нежитлової нерухомості, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Донецькій області понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 3750,00 грн, з покликанням на постанови Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 24.04.2018 у справі № 814/1258/16 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, апелянт зазначає, що для включення суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також, що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Також, при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Проте, до позовної заяви надано лише договір про надання правової допомоги; при цьому документи, звіти про виконану роботу, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, що підтверджують оплату правничої допомоги, докази стосовно фактичного здійснення дій, вказаних у розрахунку, позивачем надано не було.

Ухвалою суду проведено заміну первинного відповідача - Головне управління ДПС у Донецькій області (43142826, Україна, 87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Італійська (Центральний район), будинок 59) на його правонаступника - Головне управління ДПС у Донецькій області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (44070187, Україна, 87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Італійська (Центральний район), будинок 59).

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, що відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, ГУ ДПС у Донецькій області прийнято податкові повідомлення рішення:

- № 0030858/4811-0533 від 15.03.2018, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» 2017 рік у сумі 4313,60 грн (а. с. 74);

- № 0-0533 від 02.04.2019, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» 2018 рік у сумі 5018,60 грн (а. с. 75);

- № 0-0533 від 01.04.2020, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» 2019 рік у сумі 5625,20 грн (а. с. 72).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач оскаржив їх до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 з 19.04.2005 не є власником жилого будинку, загальною площею 254,90 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак не може бути платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за вказаний об`єкт нерухомості в період 2017, 2018, 2019 років.

Тобто, контролюючим органом не було дотримано вимог підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України при обчисленні бази оподаткування об`єкта житлової нерухомості, що не належало позивачу на праві власності, а відтак повідомлення-рішення від 15.03.2018 № 0030858/4811-0533, від 02.04.2019 № 0-0533 та від 01.04.2020 № 0-0533 не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, позаяк прийняті відповідачем необґрунтовано, безпідставно, без з`ясування та врахування усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, а відтак є протиправними і підлягають скасуванню.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно із підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування, у відповідності з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Положеннями підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;

г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості;

ґ) за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Як встановлено судом і зазначено вище, відповідач виніс податкові повідомлення-рішення від 15.03.2018 № 0030858/4811-0533, від 02.04.2019 № 0-0533 та від 01.04.2020 № 0-0533, якими визначив позивачу податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачений фізичною особою, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017 - 2019 роки.

Підставою для винесення таких рішень стали відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до яких позивач є власником жилого будинку, загальною площею 254,90 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 69 - 71, 103 - 112).

Проте, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 19.04.2005 відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 1046, право власності на вищевказаний житловий будинок перейшло до ОСОБА_2 (а. с. 125, 126).

За умовами цього договору (пункт 6) право власності на придбаний жилий будинок виникає у Покупця з моменту державної реєстрації договору у відповідних органах відповідно до ст.ст. 182, 210, 640 ЦК України.

Як свідчить витяг № 906271 від 19.04.2005 про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, укладений між позивачем та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 19.04.2005 (номер у реєстрі нотаріальних дій № 1046) зареєстрований у цьому реєстрі за реєстраційним номером № 555303 (а. с. 126).

Отже, ОСОБА_1 з 19.04.2005 не є власником вказаного жилого будинку, а відтак не може бути платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об`єкт нерухомості: жилий будинок, загальною площею 254,90 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в період 2017, 2018, 2019 років.

Апелянт покликається на те, що суд першої інстанції не приділив належної уваги на посилання ГУ ДПС у Донецькій області на приписи підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Так, право приватної власності за позивачем на жилий будинок, загальною площею 254,90 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом оподаткування у 2017, 2018, 2019 роках підтверджується витягом з бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що відповідно до приписів частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції Закону від 11 лютого 2010 року № 1878-VI) права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Станом на 19 квітня 2005 року (дата укладення договору купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку) державна реєстрація правочинів, в т.ч. й договору купівлі-продажу житлового будинку, здійснювалась відповідно до Цивільного кодексу України та Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671 (далі - Тимчасовий порядок).

Відповідно до пункту 1 Тимчасового порядку державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 Тимчасового порядку).

Як видно з матеріалів справи, вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку був посвідчений нотаріально; також його було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером 555303 від 19.04.2005 (а. с. 23, 24, 125, 126).

З огляду на зазначене, вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку є дійсним, незалежно від того, що запис про нього відсутній в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому, станом на час введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач уже не був власником цього житлового будинку.

Також колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на те, що позивач не звертався до ГУ ДПС у Донецькій області з заявою про проведення звірки з питань виявлення розбіжностей між даними контролюючого органу та платника податку, позаяк в ході судового розгляду встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що позивачу до моменту отримання позовної заяви ГУ ДПС у Донецькій області про стягнення податкового боргу нічого не було відомо про існування податкових повідомлень-рішень, якими йому було визначено податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017, 2018 та 2019 роки.

При цьому, колегія суддів враховує доводи представника позивача, що позивач, будучи тимчасово переміщеною особою, не мав змоги контролювати вказані питання.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами суду першої інстанції, що контролюючий орган неправомірно визначив позивачу податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості» за 2017, 2018 та 2019 роки, що має наслідком визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині стягнутих на користь позивача витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частинами першою, другою та пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 цього Закону встановлено, що ставка судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до заявлених позовних вимог ціна позову складає:

4313,60 грн + 5018,60 + 5625,20 грн = 14 957,40 грн.

1 відсоток ціни позову складає - 149,57 грн.

За таких обставин ставка судового збору за подання цього позову буде складати:

2270 грн (прожитковий мінімум) Ч 0,4 = 908 грн (мінімальна ставка судового збору).

Вказана сума підлягає відшкодуванню на користь позивача відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України.

З урахуванням зазначених вище приписів статей 132, 139 КАС України документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

За приписами частин третьої - сьомої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору (пункт 2 частини дев`ятої статті 139 КАС України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 суд висловив правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 у справі № 826/856/18.

Як видно з матеріалів справи, професійну допомогу позивачу надавав адвокат Нікольченко Б. Б. (свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю № 1076 від 8 жовтня 2013 року) на підставі ордера серії ВК № 1016905 на надання правничої (правової) допомоги та договору про надання правничої допомоги та представництво сторін від 6 січня 2021 року (а.с. 25 - 28).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, крім зазначеного, позивачем також надано квитанцію від 14.07.2021 на суму 7500 грн (а. с. 123).

З приводу вказаного колегія зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 200/14113/18-а.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами.

Враховуючи визначені договором про надання правничої допомоги та представництво сторін від 6 січня 2021 року послуги, на підтвердження зазначених у матеріалах справи є лише позовна заява (з додатками), яка є типовим і нескладним у виконанні документом, з огляду на її зміст; також за вказаною категорією справ існує значна судова практика. Крім того, представник не брав участі в судових засіданнях.

Разом з тим, на підтвердження реальності, виду і обсягу наданих адвокатом послуг до справи не долучено інших належних доказів, зокрема, акта наданих послуг, акта передачі - приймання наданих послуг, опису виконаних робіт, розрахунку наданих послуг, обліку витраченого на роботу часу тощо.

У зв`язку із вказаним колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розміру стягнутих витрат на правничу допомогу і вважає його завищеним. Також, колегія вказує на завищений розмір відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору.

Відтак, з метою відшкодування належного розміру витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, замінивши в абзаці третьому резолютивної частини рішення цифру «2724,00 грн» на цифру «908 (дев`ятсот вісім) грн» та цифру «3750,00 грн» на цифру «1000 (одна тисяча) грн».

У решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу та питання про необхідність відшкодування витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, проте встановлені обставини у справі дають підстави суду апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції шляхом зміни його резолютивної частини.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року в адміністративній справі № 460/1278/21 змінити, замінивши в абзаці третьому резолютивної частини рішення цифру «2724,00 грн» цифрою «908 (дев`ятсот вісім) грн» та цифру «3750,00 грн» цифрою «1000 (одна тисяча) грн».

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 15 квітня 2022 року.