Справа № 640/5058/20
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5058/20 Головуючий у 1 інстанції - Скочок Т.О. Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2021 у справі за адміністративним позовом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Адміністрація державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України звернулася до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України витрати, пов`язані з утриманням в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут ім. Ігоря Сікорського» у період з 08.08.2009 по 20.06.2013, всього у сумі 60 884, 34 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2021 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 08.08.2009 по 20.06.2013 ОСОБА_1 навчався в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут».

При цьому, 08.08.2009 між ОСОБА_1 та Інститутом спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», в особі т.в.о. начальника Інституту полковника Держспецзв`язку Пасічника С.Г., був укладений контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 1 вказаного контракту від 08.08.2009 ОСОБА_1 зобов`язувався: проходити службу - навчання за контрактом курсантів (слухачів) спеціалізованих навчальних закладів в Держспецзв`язку протягом строку дії контракту в порядку, встановленому законом України та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють проходження служби в Держспецзв`язку; сумлінно виконувати вимоги Дисциплінарного статуту Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, нормативно-правових актів Адміністрації Держспецзв`язку, інших актів законодавства, службові обов`язки, накази (розпорядження) начальників.

У свою чергу, згідно з пунктом 2 такого контракту Адміністрація Держспецзв`язку зобов`язалася забезпечити ОСОБА_1 грошове, речове та інше забезпечення відповідно до норм і порядку, встановлених законодавством України та нормативно-правовими актами Адміністрації Держспецзв`язку; здійснення згідно із законодавством одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати у разі: загибелі (смерті) під час виконання службових обов`язків та збереження права на одержання житлового приміщення за його сім`єю; поранення (контузії, травми або каліцтва) заподіяного під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, пов`язаних з виконанням службових обов`язків, залежно від ступеня втрати працездатності.

Крім того, відповідно до пункту 3 контракту від 08.08.2009 ОСОБА_1 зобов`язався: проходити службу в Держспецзв`язку протягом п`яти років після закінчення навчання в Інституті, а в разі звільнення зі служби під час навчання - добровільно відшкодувати витрати Держспецзв`язку, пов`язані з його утриманням в Інституті згідно з вимогами частини третьої статті 12 Закону України «Про державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України».

Пунктом 5 контракту від 08.08.2009 передбачалось, що даний контракт укладено на строк з 08.08.2009 до 31.07.2012.

02.04.2012 між ОСОБА_1 та Інститутом спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», в особі начальника Інституту генерал-майора Держспецзв`язку Піскуна С.Ж., був укладений аналогічний за змістом контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу (за винятком пп. 3 3 п. 3 такого контракту, яким передбачалася можливість відрахування з вищого навчального закладу). Зокрема, відповідно до п. 1 цього контракту від 02.04.2012 ОСОБА_1 зобов`язався проходити службу - навчання за контрактом курсантів (слухачів) спеціалізованих навчальних закладів в Держспецзв`язку протягом строку дії контракту в порядку, встановленому законом України та іншими нормативно-правовими актами, регулюють проходження служби в Держспецзв`язку. Зазначений контракт було укладено на строк навчання з 02.03.2012 до 30.06.2013 (п. 5 цього контракту).

У подальшому, 18.04.2013 між ОСОБА_1 та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, в особі заступника голови Держспецзв`язку Корнейка О.В. , укладено контракт про проходження служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації особами рядового і начальницького складу. За умовами цього контракту від 18.04.2013 (а саме п. 1, пп. 3.1 п. 3) ОСОБА_1 зобов`язався продовжити та проходити службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України протягом п`яти років після закінчення Інституту.

Окрім того, згідно з п. 3.2 контракту від 18.04.2013 ОСОБА_1 зобов`язався у випадку звільнення із служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України протягом п`яти років після закінчення Інституту, з підстав, визначених пунктами 6, 8, 9 частини другої статті 12 Закону України «Про державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в інституті, у строк, що не перевищує один рік з дня його виключення із списків особового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (пункт 3 контракту).

Даний контракт було укладено сторонами на строк п`ять років, з 21.06.2013 до 20.06.2018 (пункт 5 цього контракту).

У період з 21.07.2013 по 01.07.2015 ОСОБА_1 проходив службу на посадах в Державному центрі захисту інформаційно-телекомунікаційних систем Держспецзв`язку.

Наказом начальника Державного центру кіберзахисту та протидії кіберзагрозам підполковника Держспецзв`язку Козаченка І.М. від 01.07.2015 №57-ос «Про особовий склад» старшого лейтенанта Держспецзв`язку ОСОБА_1 призначено фахівцем сфери захисту інформації ІІ категорії за рахунок посади старшого фахівця сфери захисту інформації 1 відділу 4 Управління, звільнивши його з посади фахівця сфери захисту інформації ІІ категорії за рахунок посади старшого фахівця сфери захисту інформації цього ж відділу Державного центру захисту інформаційно-телекомунікаційних систем Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Проте, вже з 30.09.2015 старшого лейтенанта Держспецзв`язку ОСОБА_1 на підставі наказу начальника Державного центру кіберзахисту та протидії кіберзагрозам підполковника Держспецзв`язку Козаченка І.М. від 28.09.2015 №100-ос «Про особовий склад» було звільнено із служби за пп. 6 п. 92 (у зв`язку із систематичним невиконання умов контракту особою рядового чи начальницького складу) у запас Збройних Сил України, підстава: подання до звільнення зі служби старшого лейтенанта Держспецзв`язку ОСОБА_1 . Датою виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу визначено 30.09.2015.

За даними картки обліку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 в Інституті спеціального зв`язку та захисту інформації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», складеної та підписаної начальником Інституту Піскуном С.Ж. та начальником планово-фінансового відділу Авер`яновим С.К. , та згідно з довідкою-розрахунком щодо таких витрат від 03.08.2015 за №226 загальна сума витрат пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 у названому вищому навчальному закладі за період з 03.08.2009 по 30.06.2013 становить 60 884,34 грн. Така загальна сума витрат складається з наступних: витрат на грошове забезпечення - 12 681,83 грн., витрат на продовольче забезпечення - 42 643,78 грн., витрат на речове забезпечення - 3 795,99 грн. та витрат на медичне забезпечення - 1 762,74 грн.

На зворотній сторінці вказаної довідки-розрахунку наявний текст рукописної заяви ОСОБА_1 від 27.07.2015, відповідно до якої останній взяв на себе зобов`язання протягом одного року з дня виключення зі списку особового складу Держспецзв`язку добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в вищому навчальному закладі Держспецзв`язку в розмірі 60 884,34 грн.

Оскільки відповідач добровільно вказану заборгованість не сплатив, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що будучи обізнаним під час підписання контракту про проходження військової служби про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач таку суму коштів не відшкодував. При цьому, з тексту рукописної заяви відповідача вбачається, що до відома відповідача попередньо було доведено загальний розмір витрат на утримання в Інституті Держспецзв`язку та, що відповідач не заперечуючи проти таких витрат зобов`язався їх відшкодувати в добровільному порядку упродовж одного року з дня виключення зі списків особового складу, однак документальних доказів відшкодування відповідачем витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі Держспецзв`язку, суду не надано.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правові основи організації та діяльності Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визначає Закон України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» від 23.02.2006 № 3475-IV (далі - Закон № 3475-IV).

Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв`язку, Національної системи конфіденційного зв`язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, кіберзахисту, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв`язку спеціального призначення, урядового фельд`єгерського зв`язку, а також інших завдань відповідно до закону (ч. 1 ст. 2 Закон № 3475-IV).

Частина 9 ст. 11 Закону Закон № 3475-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами) встановлює, що курсанти, які звільняються зі служби через службову невідповідність або у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, а також військовослужбовці, які звільняються зі служби із зазначених підстав протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу, в тому числі вищого військового навчального закладу чи військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, в якому вони навчалися за державним замовленням і після закінчення якого були прийняті на військову службу, відшкодовують центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації, телекомунікацій та користування радіочастотним ресурсом України, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку та умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Колегія суддів зауважує, що у період до 09.08.2016 правовий механізм відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищих навчальних закладах, у тому числі вищих військових навчальних закладах чи військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів (далі - навчальні заклади) курсантів, які звільняються із служби з підстав, визначених пунктами 6, 8 і 9 частини другої статті 12 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України», а також осіб начальницького складу, які звільняються із служби із зазначених підстав протягом п`яти років після закінчення навчальних закладів, в яких вони навчалися за державним замовленням і після закінчення яких були прийняті на службу осіб начальницького складу Держспецзв`язку, - був визначений Порядком та умовами відшкодування курсантами та особами начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2009 №1258. Станом на день розгляду справи в суді першої інстанції - Порядок та умови затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 №456 «Про затвердження Порядку та умов відшкодування курсантами та військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації витрат, пов`язаних з їх підготовкою та утриманням у вищому навчальному закладі».

Так, зокрема, п.п. 2, 3 і 4 Порядку та умов №1258 передбачено, що витрати відшкодовуються Адміністрації Держспецзв`язку, іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади.

Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим і медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою житлово-комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

Згідно з п. 7 цього Порядку у разі відмови курсанта або особи начальницького складу Держспецзв`язку добровільно відшкодувати витрати, таке стягнення здійснюється у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, довідкою-розрахунком витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 №226 від 03.08.2015 підтверджено, що заборгованість відповідача з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в Інституті за період з 08.08.2009 по 20.06.2013 складає 60 884, 34 грн. (а саме: грошове забезпечення - 12 681,83 грн., продовольче забезпечення - 42 643,78 грн., речове забезпечення - 3 795,99 грн., медичне забезпечення - 1 762,74 грн.). Відмітка про ознайомлення відповідача зі змістом такої довідки-розрахунку відсутня.

Водночас, з тексту рукописної заяви ОСОБА_1 на звороті вказаної довідки-розрахунку вбачається, що до відома відповідача попередньо було доведено загальний розмір витрат на утримання в Інституті Держспецзв`язку та, що відповідач, не заперечуючи проти таких витрат у розмірі 60 884,34 грн., зобов`язався їх відшкодувати в добровільному порядку упродовж одного року з дня виключення зі списків особового складу.

Таким чином, відповідач самостійно визнав свій обов`язок, підписавши зобов`язання у письмовому вигляді.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача витрати за навчання колегія суддів відхиляє, оскільки витрати, які просив стягнути позивач не є витратами за навчання, а є витратами які пов`язані з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі (грошовим, продовольчим, речовим і медичним забезпеченням).

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування обставин справи, а саме те, що невірно розраховано витрати пов`язані з утриманням ОСОБА_1 в навчальному закладі, так як у вказаній довідці не враховано те, що ОСОБА_1 не харчувався та не ночував у навчальному закладі, про що писалися відповідні рапорти, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки приписами Закону України «Про державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України», Закону України «Про дисциплінарний статут Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України», Положенням про проходження служби у Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1828 від 27.12.2006 та постановою Кабінету Міністрів України №426 від 29.03.2002 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації» (у редакціях чинних на час проходження ОСОБА_1 навчання) не визначалося обов`язком для Інституту знімати курсантів, які перебувають у звільненнях з розташування Інституту, з продовольчого, речового та інших видів забезпечення.

Крім того, доводи апелянта щодо невірного обрахунку суми, яка підлягає відшкодуванню, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів оскарження розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , не надано.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило його можливості подати свої докази та заперечення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції направлялась на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження, однак, конверт з такою ухвалою повернувся на адресу суду з відміткою (кінець терміну зберігання). Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що це не є підставою для скасування або зміни рішення, оскільки таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи та не вплинуло на суть ухваленого рішення.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що, будучи обізнаним під час підписання контракту про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач не відшкодував кошти, які витрачені на його утримання, а тому такі підлягають стягненню в судовому порядку.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, всебічно дослідив докази, які були надані сторонами, зокрема, контракти від 08.08.2009, від 02.04.2012 та від 18.04.2013, в яких відповідач взяв на себе зобов`язання відшкодувати Держспецзв`язку витрати, пов`язані з утриманням в Інституті, зокрема, у разі звільнення зі служби під час навчання або протягом 5 років після закінчення навчання в Інституті з врахуванням встановленого КАС України обов`язку доведення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що контракти в частині виконання зобов`язань про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі, не були виконані відповідачем, а також не були припинені або відстрочені в часі до настання певного юридичного факту, а тому визначені ними зобов`язання відповідача про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі, залишилися чинними, що також підтверджено власноруч написаним відповідачем зобов`язанням про відшкодування таких витрат (зворот а.с. 26).

При цьому, відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальних закладах (закладах освіти), у випадку звільнення з військової служби з нереабілітуючих підстав до закінчення встановленого законодавцем п`ятирічного строку проходження служби після закінчення закладів освіти є гарантією відповідальності осіб, які за час навчання в таких закладах освіти отримали за рахунок держави (в особі уповноваженого державного органу) грошове, речове, продовольче, медичне забезпечення, проживання у гуртожитках (казармах) і через особисту протиправну поведінку не відслужили державі і Українському народові мінімального, встановленого законом строку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Також, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Мельничук В.П.