Справа № 300/2466/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2466/21 пров. № А/857/21590/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Гундяком В.Д. у м. Івано-Франківську о 16 год 20 хв. у справі № 300/2466/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішень і вимог,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу від 24.03.2021 року № Ф-1673/0713 та вимогу від 16.01.2021 року № Ф-71029-17;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 24.03.2021 року № 001679/0713 та № 001674/0713.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Івано-Франківській області від 24.03.2021 року № Ф-1673/0713.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління ДПС у Івано-Франківській області від 24.03.2021 року № 001679/0713 та № 001674/0713.

Провадження в частині визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Івано-Франківській області від 16.01.2021 року № Ф-71029-17 закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 1936,63 грн. судових витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до інформації, яка є в акті перевірки, у позивача, станом на 27.12.2019 року, обліковується кредиторська заборгованість в сумі 13417,31 євро (346280,64 грн.), яку відповідач відніс до безповоротної фінансової допомоги. Однак, суд зауважив, що кредиторська заборгованість позивача перед його контрагентом уже існувала станом на листопад 2014 року. У цей момент позивач був платником єдиного податку ІІ групи і оприбуткував суму кредиторської заборгованості у вигляді доходу. Відтак, у випадку застосування до позивача фінансових санкцій, які визначені оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями, матиме місце подвійне оподаткування.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає те, що жодних доказів про те, що позивач оприбуткував кредиторську заборгованість у 2014 році немає. Водночас, кредиторську заборгованість, станом на 2019 рік, позивач не повернув, тому відповідач відніс таку заборгованість до безповоротної фінансової допомоги, оскільки минув строк позовної давності щодо права вимоги її повернення. Відповідач прийняв оскаржені рішення, оскільки, позивач у 2019 році не задекларував цю безповоротну фінансову допомогу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що відповідач, на підставі направлень на перевірку від 16.10.2020 року та наказу відповідача від 16.10.2020 року № 1219, провів документальну позапланову виїзну перевірку позивача, за результатами якої склав акт документальної позапланової виїзної перевірки № 140/04-19-07-13/ НОМЕР_1 від 30.10.2020 року.

У акті перевірки відповідач зафіксував наступні порушення податкового законодавства позивачем:

- п.п. 49.18.2 п.п. 49.18.5 п.49.18 ст. 49, п.177.11 ст.177, п.296 ст. 296 Податкового кодексу України;

- п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України;

- п.п. 2 п.4.5 розділу IV Інструкції про порядок сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 року № 455;

- ч. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 7, ч. 6 ст. 8, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано єдиного внеску в сумі 69125,02 грн за 2019 рік;

- пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, пп.1.3, п.п.1.4, п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України, в результаті чого не утримано та не перераховано до бюджету військового збору з чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності в сумі 5464,21 за 2019 рік;

- п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, документи до перевірки надано не в повному обсязі.

16.11.2020 року позивач подав заперечення на акт перевірки.

За наслідками розгляду вказаного заперечення, відповідач змінив висновок акта перевірки:

- п.п. 49.18.2 п.п. 49.18.5 п.49.18 ст. 49, п.177.11 ст.177, п.296.3 ст. 296 розділу IV Податкового кодексу України;

- п.295.1 ст. 295 Податкового кодексу України;

- п.п.2 п.4.5 розділу IV Інструкції про порядок сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 року № 455;

- ч. 4 ст.4, ч. 2 ч. 5 ст. 7, ч. 6 ст. 8, ч. 3 п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано єдиного внеску в сумі 69125,02 грн за 2019 рік;

- пп. 164.1.3 п.164.1 ст. 164, п.п.1.3, п.п.1.4, п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України, в результаті чого недоутримано та не перераховано до бюджету військового збору з чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності в сумі 5464,21 грн. за 2019 рік;

- п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, документи до перевірки надано не в повному обсязі;

- п.177.1 п.177.2 ст.177, п.п.164.2.17 п.п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, занижено податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за період з 01.01.2017 року по 27.12.2019 року в сумі 62330,52 грн.

На підставі акта перевірки відповідач прийняв:

- вимогу від 16.01.2021 року № Ф-71029-17, якою позивача зобов`язано сплатити борг в сумі 114372,48 гривень, в тому числі: недоїмка 103644,49 гривень, штрафи 7445,39 гривень та пеня 3282,60 гривень;

- вимогу від 24.03.2021 року № Ф-1673/0713, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку в сумі 69125,02 гривень;

- рішення від 24.03.2021 року № 001679/0713, яким до позивача застосовано штраф в сумі 532,89 гривень та нараховано пеню у розмірі 3282,60 гривень;

- рішення від 24.03.2021 року № 001674/0713, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 6912,50 гривень.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідач, за результатами перевірки, зафіксував наявність у позивача кредиторської заборгованості станом на 27.12.2019 року в сумі 13517,31 євро (346280,64 грн.), яка виникла за контрактом № 01/09/13 від 01.09.2013 року із нерезидентом «TVR LUX SARL IMPORT-EXPERT» (Люксембург). Відповідач також вказав, що кредиторська заборгованість за цим контрактом існувала і станом на 01.01.2017 року, однак, у більшій сумі, а саме 16073,81 євро (456859,47 грн.).

Позивач заперечує наявність у нього кредиторської заборгованості і таку позицію обґрунтовує тим, що грошові кошти за контрактом № 01/09/13 від 01.09.2013 року він включив до суми доходу ще до 01.11.2014 року, що відображено у податковій декларації за 2014 рік.

З цього приводу відповідач звернувся до позивача із вимогою про надання документального підтвердження інформації щодо поточної кредиторської заборгованості, однак, позивач жодних документів не надав, з причини, що вони не збереглися.

Ця обставина дає підстави стверджувати те, що відповідач не досліджував документи щодо поточної кредиторської заборгованості позивача.

Апеляційний суд в цій правовій ситуації звертає увагу сторін на норми частини 1 та 2 статті 77 КАС України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Апеляційний суд зауважує, що позивач не довів свої твердження про оприбуткування грошових коштів, отриманих на виконання контракту № 01/09/13 від 01.09.2013 року, водночас, відповідач не надав доказів про існування у позивача кредиторської заборгованості.

Однак, оскільки саме відповідач стверджує про те, що позивач має кредиторську заборгованість, яка не стягнута після закінчення строку позовної давності, і яку позивач мав віднести до доходу, як безповоротну фінансову допомогу, то саме відповідач мав документально довести ці обставини.

Зважаючи на те, що відповідач не надав з цього приводу належних, достатніх та допустимих доказів, то стверджувати про те, що відповідач прийняв правомірні рішення про сплату боргу та накладення штрафу немає підстав.

Апеляційний суд також зауважує, що, згідно з п. 137.10 ст. 137 ПК України, суми безповоротної фінансової допомоги та безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку, якщо інше не передбачено цим розділом.

Відповідно до пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 ПК України, фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога це сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Апеляційний суд встановив, що 22.12.2014 року сторони контракту № 01/09/13 від 01.09.2013 року погодили доповнення до контракту № 22/12-2, де серед іншого погодили те, що строк позовної давності за цим контрактом становить 10 років.

Отже позовна даність, щодо вимог за цим контрактом, не 3 роки, як зазначає відповідач, а 10 років, як встановили сторони контракту.

При цьому, відповідач не встановив дату виникнення у покупця права вимоги за контрактом, а також дату виникнення кредиторської заборгованості у продавця, оскільки відповідач не досліджував первинні документи, які стосуються контракту № 01/09/13 від 01.09.2013 року, в тому числі і сам контракт.

Отже, правило позовної давності відповідач застосував неправильно. З огляду на таку думку апеляційного суду, є підстави вважати, що відповідач необґрунтовано стверджує про те, що позивач отримав безповоротну фінансову допомогу, яку не включив до доходу.

Підводячи підсумок неведеного вище, апеляційний суд вважає, що відповідач протиправно прийняв вимогу про сплату боргу з єдиного внеску із вказаної суми кредиторської заборгованості, а також наклав штраф за несплату єдиного внеску і донарахування своєчасно ненарахованого єдиного внеску.

Такий висновок свідчить про необхідність задоволення позовних вимог, шляхом скасування протиправних рішень суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційних скарг безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 300/2466/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст постанови складений 15.04.2022 року