Справа № 420/15386/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2022-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/15386/21
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення ДМСУ від 11.05.2021 року № 140-21, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМСУ прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно нього.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином Туреччини, місце народження м.Токат (Туреччина), за національністю курд, з народження сповідував Іслам, 15.06.2020 року перейшов до Християнства, прийнявши таїнство хрещення при Українській Православній церкві Одеської єпархії Храм Святої преподобномучениці Єлисавети (м.Одеса). Рідна мова - турецька, вільно володіє російською мовою, на середньому рівні англійською та українською мовами. За сімейним станом не одружений, спільно проживає з громадянкою України, з якою має спільного сина.

07.12.2006 року Республікою Туреччина позивачу було видане посвідчення особи серії НОМЕР_1 , номер паспорту громадянина НОМЕР_2 , місце видачі посвідчення: Токат Меркез, реєстраційний № НОМЕР_3 , підстава видачі: втрата.

У 2007 році позивач вибув з Туреччини до Республіки Молдова за підробленим паспортним документом, що був оформлений на ім`я « ОСОБА_2 ». З Республіки Молдова періодично приїздив до України нелегально, використовуючи послуги посередника. Останній раз кордон України перетнув 14.06.2020 року автомобільним транспортом, нелегально, місце перетину ПП «Грабарівка» Вінницької області.

13 березня 2012 року посольством Турецької Республіки в Кишиневі позивачу був виданий паспорт громадянина Туреччини, строком дії до 12.03.2013 року.

18.06.2020 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В той же день, 18.06.2020 року відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення та головним спеціалістом Головного управління ДМС України в Одеській області Статіровою М.В. було винесено постанову ДМСУ №ПНМОД003105 від 18.06.2020 року про накладення адміністративного стягнення на позивача через порушення ним ст.23 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: з 14.06.2020 року проживав на території України без документів на право проживання.

12.04.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відносно громадянина Туреччини ОСОБА_1 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який обгрунтовано тим, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», стосовно заявника відсутні.

11 травня 2021 року ДМСУ прийняла рішення №140-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 17 серпня 2021 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказані обставини і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд вважав, що з матеріалів особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Причини виїзду позивача за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не були обґрунтуванні власні побоювання стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід він не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності.

Звернення позивача до ДМС обумовлене не дійсно iснуючою загрозою для його життя та безпеки на території країни громадянської належності, а лише потребою в отриманні тимчасової легалізації на території України, на що він додатково вказує пiд час проведення процедурних заходів. Таким чином, елемент побоювання позивача зазнати примусового призову до урядових збройних сил Туреччини у разі його повернення до крапни громадянської належності не визнається таким, що може мати відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, а також створювати загрозу застосування до позивача серйозної шкоди. Так, у позивача відсутні індивідуальні об`єктивні обставини, які б унеможливлювали проходження ним строкової служби, з урахуванням наявності офіційної альтернативи проходженню такої служби шляхом сплати відповідного мита.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч.2 та 7 ст.7 Закону).

Разом з тим, положеннями п.6 ч.8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання біженцем позивачем було зазначено, що починаючи з 1997 року шукач захисту нелегально виїздив на заробітки до Молдови, а з Молдови до України. На території України познайомився зі своєю цивільною дружиною, у 2005 році у заявника народився син. Маючи бажання легалізуватись на території України, заявник виїхав до Туреччини з метою оформлення паспортного документу у 2006 році. Однак, згідно з законодавством Туреччини, для того щоб оформити паспортний документ необхідно пройти військову службу. Заявник був призваний на військову службу, проте, через два місяці військової підготовки він втік з турецької армії до Молдови використовуючи підроблений паспортний документ. Втеча з армії, зі слів позивача, була зумовлена поганим відношенням з боку турків до курдів та постійним приниженням, також, заявник не хотів брати до рук зброю. Додатковою причиною втечі з армії була необхідність фінансового забезпечення своєї цивільної дружини та сина, які проживали на території України. Після виїзду з Туреччини позивач періодично проживав на території Молдови та України. У випадку повернення на Батьківщину заявник побоюєтеся арешту та подальшого відбуття покарання за втечу з армії. Додатково, позивачем було повідомлено про офіційний перехід з Ісламу до Християнства, що засуджується цивільним населенням Туреччини.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не наведено фактів свого особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження відповідних фактів.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Туреччині та його виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування у вказаній країні і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну, політичну та релігійну ситуації, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Колегія суддів зазначає, що основним мотивом, за яким позивач не бажає повертатись до країни громадянської належності є вірогідність притягнення його до відповідності за вчинення (можливе) кримінального злочину (дезертирство), а також з огляду на проживання його цивільної дружини та сина на території України, що водночас, також свідчить про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Отже, колегія суддів вважає, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо стверджувати про відсутність умов, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. Також, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Туреччині та підстави її виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи ним не було надано жодного належного доказу щодо переслідування і наявності загрози її життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову.

Документів та інших доказів, які б свідчили про наявність підстав для розгляду заяви про надання статусу біженця, позивачкою надано не було, а ті обставини, які були зазначені, не містять конкретних відомостей про його утиски.

За наведених обставин, суд приходить до висновків, що відповідно до обставин справи не має підстав вважати, що позивач бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Вапур Ахмет Кемаль - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.