Справа № 120/18476/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 р. Справа № 120/18476/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач 2) про визнання рішення протиправним, його скасування та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 09.10.2021 через "Портал Електронних послуг" звернувся до Пенсійного фонду України із електронною заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду даної заяви ГУ ПФУ в Івано-Франківській області винесено оскаржуване рішення № 42 від 12.10.2021, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу - 28 років, підтвердивши лише 20 років 04 місяців 10 днів. Як зазначає позивач, відповідач 2 під час вирішення питання про призначення йому пенсії безпідставно не зарахував період проходження ним військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982 з огляду на відсутність відтиску печатки на записі про дату мобілізації з військової служби; період роботи в Російській Федерації з 2004 по 2017 роки з огляду на відсутність документального підтвердження про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації; а також період навчання у ВНЗ з 01.10.1978 по 26.04.1979 з огляду на відсутність документального підтвердження про присвоєння кваліфікації по завершенню навчання. На думку позивача, дані обставини в жодному разі не повинні ставити під сумнів його трудовий стаж за такий період, позаяк він підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, а також додатковими документами, які були подані разом із заявою про призначення пенсії. Окрім того, на переконання позивача, необґрунтоване неврахування зазначених вище періодів його трудової діяльності до страхового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує його право на належний соціальний захист.

З огляду на викладене позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області про відмову в призначенні пенсії від 12.10.2021 № 42;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 страховий стаж за періоди трудової діяльності: з 01.10.1978 по 26.04.1979 період навчання у ВНЗ; з 20.05.1981 по 18.03.1982 період проходження військової служби; протягом 2004-2017 років період роботи в Російській Федерації;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 09.10.2021.

Ухвалою від 22.12.2021 судом відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачам 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Надалі 11.01.2021 від представника позивача надійшла заява про «збільшення позовних вимог», яку суд розцінює як заяву про уточнення позовних вимог у частині вимог зобов`язального характеру, оскільки за змістом цієї заяви позивач не збільшує ні предмет ні підстави позову, а лише конкретизує позовну вимогу про зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу періоди його трудової діяльності: з 01.10.1978 по 26.04.1979, з 20.05.1981 по 18.03.1982, протягом 2004-2017 років, доповнивши її реквізитами документів, на підставі яких у позивача виникло право на зарахування вказаних періодів до страхового стажу.

13.01.2022 відповідачем 1 ГУ ПФУ у Вінницькій області подано до суду відзив на позовну заяву, за вимогами якого останній просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, заперечуючи проти позову відповідач 1 зазначив, що зарахування до трудового стажу з 01.01.2004 періодів роботи на території інших держав здійснюється за умови підтвердження сплати страхових внесків від відповідних фондів держав, на території яких проводилася трудова діяльність. При цьому для впровадження єдиного підходу щодо підтвердження стажу роботи особи за кордоном, починаючи з 01.01.2004 для підтвердження сплати страхових внесків приймаються довідки про заробітну плату з помісячним відображенням сум нарахованих доходів, оформлених належним чином із наявною відміткою про нарахування та відрахування страхових внесків до відповідних Пенсійних фондів. Тому відповідач вважає, що оскільки позивачем не надано доказів сплати страхових внесків під час роботи на території Російської Федерації, то й періоди такої роботи до страхового стажу не можуть бути враховані. Окрім того відповідач вказує, що згідно наданих документів страховий стаж позивача становив 20 років 4 місяці 10 днів. При цьому, до страхового стажу ОСОБА_1 також не зараховано період військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982 та період навчання у ВНЗ з 01.10.1978 по 26.04.1979 через відсутність додаткових документів для підтвердження даних обставин. За таких обставин відповідач 1 вважає, що позивач не має достатнього стажу для призначення пенсії за віком, що свідчить про безпідставність його вимог.

01.02.2022 на адресу суду від відповідача 2 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області також надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні даного позову. Свої заперечення мотивує тим, що законних підстав для призначення пенсії позивачу за віком у Головного управління немає, оскільки документально підтверджений страховий стаж позивача становить 20 років 04 місяці 10 днів, при необхідних 28 роках. При цьому, відповідач 2 зазначає, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період проходження військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982, з огляду на відсутність відтиску печатки на даті мобілізації з військової служби. Щодо цього відповідач вказує, що позивач не звертався до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проходження військової служби для отримання відповідних довідок про період проходження військової служби. Окрім того, не зараховано період навчання позивача з 01.10.1978 по 26.04.1979 у ВНЗ з огляду на відсутність документального підтвердження про присвоєння кваліфікації по завершенню навчання. Відносно цієї обставини орган Пенсійного фонду наголошує, що позивач не надав докази звернення до учбового закладу для одержання документального підтвердження про присвоєння кваліфікації по завершенню навчання. Щодо не зарахування періодів роботи позивача в Російській Федерації, які мали місце протягом 2004-2017 років, то тут відповідач 2 також наголошує суду на відсутності документального підтвердження компетентними органами Російської Федерації відомостей про сплату позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації. Враховуючи викладене, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області вважає, що прийняте ним рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є законним, а тому підстав для його скасування не має.

Також судом враховано, що від представника позивача 25.01.2022 до суду надійшла відповідь на відзив ГУ ПФУ у Вінницькій області, а 12.04.2022 - подані письмові пояснення з проханням не враховувати відзив іншого відповідача ГУ ПФУ в Івано-Франківській області у зв`язку з направленням копії такого відзиву не на фактичну адресу місця проживання позивача.

Втім, такі заяви позивача (відповідь на відзив та письмове пояснення) суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України допустимими заявами по суті справи у цій категорії справ є лише позов та відзив. Крім того, направлення відповідачем копії відзиву не на адресу фактичного місця проживання позивача, а на адресу місця його реєстрації не є підставою не приймати до уваги поданий таким відповідачем відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення пенсійного віку 60 років, 09.10.2021 через "Портал електронних послуг" Пенсійного фонду України звернувся із електронною заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вказана заява позивача відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (із змінами), за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

За результатами розгляду такої заяви, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області прийняло рішення від 12.10.2021 №42, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Мотивами прийняття такого рішення слугувало те, що згідно наданих документів страховий стаж позивача становив 20 років 4 місяці 10 днів, при необхідних 28 роках.

При цьому, згідно письмової відповіді ГУ ПФУ у Вінницькій області від 17.11.2021 № 14143-13096/О-02/8-0200/21 додатково роз`яснено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди трудової діяльності: з 20.05.1981 по 18.03.1982 - період проходження військової служби з огляду на відсутність відтиску печатки на даті мобілізації з військової служби; протягом 2004 - 2017 років період роботи в Російській Федерації з огляду на відсутність документального підтвердження про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації; а також період з 01.10.1978 по 26.04.1979 період навчання у ВНЗ з огляду на відсутність документального підтвердження про присвоєння кваліфікації по завершенню навчання.

Вважаючи, що відповідачі безпідставно дійшли висновку про не зарахування вказаних вище періодів його трудової діяльності до страхового стажу та, у зв`язку з цим, протиправно відмовили йому у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту порушених, на його думку, прав та інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 1 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 N 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років..

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається в тому числі та із міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Щодо не зарахування відповідачами до страхового стажу позивача періодів трудової діяльності позивача протягом 2004-2017 років, з огляду на відсутність документального підтвердження про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації, то суд зазначає таке.

Згідно з вимогами статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацом 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Аналіз наведеного вище вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Як наголошувалося судом вище стаття 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачає право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

При цьому за визначенням, що міститься у статті 1 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно зі статтею 20 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Положення статті 106 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачають, що виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Аналіз наведених вище правових норм вказує, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Надаючи оцінку обставинам даної справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), згідно з якою несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Поряд із цим, необхідно зазначити, що відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок 637)

Пункт 1 Порядку №637 передбачає, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, що позивач на протязі 2004-2017 років був офіційно працевлаштований на території Російської Федерації, де на його ім`я була оформлена трудова книжка НОМЕР_1 від 07.04.2004.

Так, згідно записів у цій трудовій книжці серії НОМЕР_1 (записи №№1-14), ОСОБА_1 працював на ЗАО «Подольський ДСК» у періоди з 07.04.2004 по 10.01.2010, з 01.04.2010 по 05.12.2010, з 01.03.2011 по 12.01.2012, з 13.01.2012 по 07.12.2012, з 24.12.2012 по 29.03.2013, з 01.04.2013 по 07.02.2014, з 16.06.2014 по 22.03.2017.

Такі записи в трудовій книжці містять посилання на відповідні документи, на основі яких вони вчинені (накази), засвідчені чітким відтиском печатки вказаного підприємства та не містить ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Більше того, частина зі спірного періоду роботи позивача додатково підтверджується довідками про доходи фізичної особи ОСОБА_1 за 2007-2017 роки, які видані ЗАО «Подольський ДСК» як податковим агентом та підтверджують як обставини нарахування доходів позивача так і відомості про відрахування сум податків із на вказаних доходів.

При розгляді цієї справи суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Так, сплата страхових внесків, як підстава у відмові призначення пенсії на переконання суду є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар, що не пов`язаний із мірою його відповідальності, позаяк така особа не може нести відповідальність за дії свого роботодавця, в тому числі і щодо сплати ним страхових внесків.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 27 березня 2018 року, справа № 208/6680/16-а; від 24 травня 2018 року, справа № 490/12392/16-а; від 20 березня 2019 року, справа № 688/947/17; від 9 вересня 2019 року, справа №242/5448/16-а; від 31 жовтня 2019 року, справа № 235/7373/16.

Щодо посилань відповідачів на відсутність доказів сплати позивачем страхових внесків за спірні періоди роботи протягом 2004-2017 років, то суд зазначає, що чинними міжнародними угодами визначено взаємне зарахування стажу роботи набутого у країні учасниці угоди відповідно до законодавства країни-роботодавця. Сам факт офіційного працевлаштування позивача підтверджується записами в трудовій книжці, довідками про доходи фізичної особи. При цьому, будь-яких доказів, які б підтверджували невідрахування страхових внесків до пенсійних органів РФ з вини позивача в суду немає і таких відповідачами здобуто також не було.

Таким чином, увесь офіційно набутий трудовий стаж позивача на території Російської Федерації в межах його трудової діяльності на ЗАО «Подольський ДСК» протягом 2004-2017 років підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Стосовно не зарахування відповідачами періоду проходження позивачем військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982 до страхового стажу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Водночас, як було зазначено вище, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Разом з тим, в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 12.09.1978 міститься запис за № 6 від 15.05.1981 про звільнення позивача з Ялтушківського селекційного пункту у зв`язку із направленням на проходження військової служби.

При цьому, пунктом 3 Порядку 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 6 Порядку 637 на підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються:

- військові квитки;

- довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС;

- довідки архівних і військово-лікувальних установ.

В даному випадку на підтвердження періоду проходження військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982 позивач надав військовий квиток серії НОМЕР_3 .

Поряд із тим, органами Пенсійного фонду України не враховано вказаний період до страхового стажу з огляду на відсутність відтиску печатки на відомостях військового квитка, де зазначена дата мобілізації з військової служби.

Однак, на переконання суду, такі висновки відповідачів є безпідставними та необґрунтованими.

Суд зауважує, що недоліки записів чи їх оформлення у військовому квитку не можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту проходження військової служби, а не правильність введення записів.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Додатково слід вказати, що згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Тому існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Також, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний період військової служби, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні військового квитка.

При цьому, суд також приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи Сутяжник проти РФ (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом.

Тому висновки відповідачів про незарахування до страхового стажу періоду проходження ОСОБА_1 військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982 з огляду на відсутність у військовому квитку відтиску печатки на даті мобілізації з військової служби є безпідставними та відхиляються судом.

Отже, суд вважає, що позивач має право на врахування до його страхового стажу періоду проходження ним військової служби з 20.05.1981 по 18.03.1982.

Щодо посилання відповідача на відсутність документального підтвердження про присвоєння кваліфікації по завершенню навчання, як підстави для неврахування періоду навчання позивача з 01.10.1978 по 26.04.1979, то суд зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Крім того, до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби (п. "в" ч. 2 ст. 56 цього Закону), а також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі (п. "д" ч. 2 ст. 56 цього Закону).

Отже, законодавець передбачав можливість зарахування до страхового стажу періоду навчання у певних навчальних закладах, зокрема в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації.

При цьому, судом неодноразово наголошувалось, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Так, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 12.09.1978 міститься запис за № 4 про те, що позивач в період з 01.10.1978 по 26.04.1979 навчався в Барській автошколі Вінницького обласного автоучбового комбінату.

Окрім того, пунктом 8 Порядку №637 визначено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

В даному випадку, додатково на підтвердження спірного періоду навчання, позивач надав довідку Вінницького обласного автоучбового комбінату від 04.05.1979 за № 103, в якій зазначено, що ОСОБА_1 дійсно навчався в Барській автошколі за спеціальністю шофер-професіонал в період з 01.10.1978 по 26.04.1979.

Відносно ж доводів відповідача про відсутність відомостей про присвоєння кваліфікації позивачу після завершення його навчання, то в цьому випадку суд погоджується із позивачем про те, що присвоєння кваліфікації по завершенню навчання не є підставою для не зарахування до страхового стажу відповідного періоду, оскільки процитована вище стаття 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" такої умови не передбачає.

Наведені обставини дають суду підстави для висновку про те, що період навчання позивача в Барській автошколі з 01.10.1978 по 26.04.1979 також має бути зараховано останньому до його страхового стажу.

Європейського суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Підсумовуючи вищевикладене суд констатує, що відповідачами не надано належних доказів в обґрунтування того, що відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів трудової діяльності суб`єкти владних повноважень діяли обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно та з забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за віком, періоди його трудової діяльності з 01.10.1978 по 26.04.1979 (навчання у Барській автошколі), з 20.05.1981 по 18.03.1982 (проходження строкової військової служби) та періоди протягом 2004-2017 років згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.04.2004, які пов`язані із його роботою на території Російської Федерації.

За таких обставин оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №42 від 12.10.2021 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо наступної позовної вимоги зобов`язального характеру про призначення пенсії, то суд враховує те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону від 09.07.2003 N 1058- IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Статтею 26 Закону від 09.07.2003 N 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 20.04.2021 виповнилося 60 років.

Так, в оскаржуваному рішенні органами Пенсійного фонду України було підтверджено страховий стаж позивача в 20 роки 4 місяці 10 днів. При цьому, в межах розгляду цієї справи суд підтвердив право позивача на зарахування до страхового стажу інших (спірних) періодів його трудової діяльності (з 01.10.1978 по 26.04.1979, з 20.05.1981 по 18.03.1982, та періоди протягом 2004-2017 років), які в сукупності переважають необхідний мінімум страхового стажу для призначення пенсії в 28 років.

Таким чином наразі в позивача наявні всі умови (вік та стаж), які є достатніми для призначення йому пенсії за віком. При цьому, оскільки заява про призначення пенсії подана позивачем 09.10.2021 (тобто з пропуском трьохмісячного строку з дня досягнення пенсійного віку), тому право на призначення пенсії підлягає захисту саме з дати подання такої заяви - 09.10.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У пункті 145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 16.09.2015 у справі N 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом від 09.07.2003 N 1058-IV. Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені також законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі N 227/3208/16-а і з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує його при розгляді даної справи.

Отже, виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди його трудової діяльності з 01.10.1978 по 26.04.1979, з 20.05.1981 по 18.03.1982, а також періоди його роботи на території Російської Федерації протягом 2004-2017 років згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.04.2004, та призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з дня звернення із заявою про призначення пенсії - 09.10.2021.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій і докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати позивача, які понесені ним у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 908 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ ПриватБанк №0.0. від 08.12.2021, належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань обох відповідачів у справі солідарно, в рівних частинах.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 21600 грн., то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 01.06.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Невкритим Володимиром Юрійовичем, ордер на надання правничої допомоги серії КВ №469271 від 19.10.2021, акт прийому передачі виконаних робіт від 06.01.2022 на суму 21600 грн., та квитанцію до прибуткового касового ордера №06/01 від 06.01.2022 про отримання адвокатом фіксованого гонорару у сумі 21600 грн. від ОСОБА_1 .

Так, як слідує із наданого Договору - доручення про надання правничої допомоги від 01.06.2021 (далі - Договір), його предметом є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої (правової) дороги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, в тому числі по справі за позовом ОСОБА_1 до органів Пенсійного фонду України з питань призначення пенсії за віком , та інших дій пов`язаних з цим.

Права та обов`язки сторін визначені розділом 2.1 цього Договору.

За змістом п. 2.3.1 Договору сторони погодили, що клієнт зобов`язується оплачувати наданні адвокатом правничі послуги та здійсненні ним фактичні витрати, а саме сплатити гонорар Адвокату у розмірі із розрахунку: 1 година його роботи становить 40% мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, станом на день складання акту виконаних робіт, в якому зазначено об`єм таких робіт.

При цьому, судом встановлено, що згідно акту прийому-передчі виконаних робіт від 06.01.2022 розмір наданої правової допомоги становить 21600 грн., розрахунок якої включає в себе: попередню консультація щодо характеру спірних правовідносин 4800 грн. (2 год.), вивчення та правовий аналіз матеріалів справи 4800 (2 год.), написання проекту позовної заяви, звернень до Відповідачів, заяви про збільшення позовних вимог та інше 12000 грн. (5 год.)

Судом встановлено, що згідно квитанції до прибуткового касового ордера №06/01 від 06.01.2022 позивачем сплачено на користь адвоката ОСОБА_2 гонорар на суму 21600 грн. в якості оплати за договором про надання правничої допомоги. Отже, такі витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

У той же час, суд вважає, що розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 21600 грн. не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Так, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18, від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц та інших.

Як уже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 21600,00 грн.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Обсяг і складність оформлених процесуальних документів також є незначним та потребував значних зусиль для адвоката.

Більше того, стороною позивача детально не описано характер виконаних робіт (наданих послуг), які оцінені ним в розмірі 21600 грн. Зокрема, не конкретизовано, в чому саме полягала попередня консультація позивача тривалістю 2 години, як і вивчення і аналіз матеріалів справи також тривалістю 2 години, як і написання інших заяв по суті справи, окрім позовної заяви, які не були обов`язковими та вкрай необхідними.

Відтак, суд вважає, що загальний розмір понесених витрат в цьому випадку є явно завищеним. А тому, на переконання суду, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 2000,00 грн., яка відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності в межах даної справи.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань обох відповідачів у справі в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 42 від 12.10.2021 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності: з 01.10.1978 по 26.04.1979 - період навчання, з 20.05.1981 по 18.03.1982 - період проходження військової служби, протягом 2004 2017 років - періоди роботи в Російській Федерації згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07.04.2004 та призначити і виплачувати ОСОБА_1 з 09.10.2021 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1000 грн. (одна тисяча гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1000 грн. (одна тисяча гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 19.04.22.

Позивач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 );
Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028, );
Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ,76018, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович