Справа № 260/2002/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/2002/21 пров. № А/857/672/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року, ухвалене суддею Калинич Я.М. у м. Ужгороді Закарпатської області о 09:31, повний текст якого складений 29 листопада 2021 року, у справі №260/2002/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним і нечинним рішення в частині,-

ВСТАНОВИВ:

24 травня 2021 року позивач - ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулась до суду із позовом до відповідача - Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, у якому просила визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23.12.2020 в частині поділу вулиці Тельмана у м. Ужгороді Закарпатської області на парні і непарні будинки у п. 5 та п.11 Таблиці «Перелік вулиць м.Ужгород, закріплених за закладами загальної середньої освіти для обслуговування» Додатку №1 до рішення.

В обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення в частині згаданих пунктів позивач покликається на те, що поділ вулиці Андрія Палая (Тельмана) у м.Ужгороді на парні та непарні числа та зарахування дітей, що проживають на ній, до різних навчальних закладів, проведено для штучного поділу мешканців міста Ужгород, які мають бути рівними у праві на освіту, за етнічною ознакою на ромів та неромів, та недопущення ромів до навчання у Ужгородській ЗОШ №7, яка, на думку позивача, є кращою в частині організації навчального процесу, матеріально-технічної бази, викладацького складу.

Зазначає, що оскаржуване рішення, зокрема у частині оскаржуваних пунктів, має безпосередній вплив на таке важливе конституційне право як право на освіту. Жодних мотивів належності та необхідності такого поділу рішення суб`єкта владних повноважень не містить. Водночас, на думку позивача, таке рішення має ознаки прихованої дискримінації, оскільки парні будинки по АДРЕСА_1 заселені виключно мешканцями ромського походження.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що жодних доказів неможливості здобуття дітьми позивача, в інтересах яких заявлено даний позов, загальної середньої освіти у ЗОШ № 7. Відтак, відсутні обставини, які б свідчили про позбавлення неповнолітніх дітей позивача гарантованого Конституцією України права на освіту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зокрема вказує на неврахування судом обставин, що відповідачем не надано жодних доказів зарахування учнів з парних номерів будинку по АДРЕСА_1 до ЗОШ №7, починаючи з 2016 року. Також не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у м. Ужгороді спеціальних навчальних закладів, створених виключно для учнів-ромів, та зауважує, що відповідачем факт проживання по АДРЕСА_1 під парними номерами будинків виключно ромського населення не заперечується, як і не спростованого доводів, що оскаржуване рішення окреми пунктами штучно виділяє саме ромське населення для його навчання у сегрегованій Ужгородській гімназії №13.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Згідно з частиною 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 01 квітня 2010 року (справа №1-6/2010) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до положень статті 32 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення; забезпечення здобуття повної загальної середньої, професійно-технічної освіти у державних і комунальних загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладах, вищої освіти у комунальних вищих навчальних закладах, створення необхідних умов для виховання дітей, молоді, розвитку їх здібностей, трудового навчання, професійної орієнтації, продуктивної праці учнів, сприяння діяльності дошкільних та позашкільних навчально-виховних закладів, дитячих, молодіжних та науково-просвітницьких організацій; організація обліку дітей дошкільного та шкільного віку.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 №2145-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2145-VIII) державну політику у сфері освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, інші центральні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 статті 66 Закону № 2145-VIII встановлено, що районні, міські ради: відповідають за реалізацію державної політики у сфері освіти та забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної, загальної середньої освіти, позашкільної освіти; планують та забезпечують розвиток мережі закладів дошкільної, загальної середньої освіти, позашкільної освіти; засновують заклади освіти, а також реорганізовують, перепрофільовують (змінюють тип) та ліквідовують їх з урахуванням спеціальних законів; закріплюють за закладами, що забезпечують здобуття початкової та базової середньої освіти, територію обслуговування (крім випадків, встановлених спеціальними законами); забезпечують доступність дошкільної та середньої освіти для всіх громадян, які проживають на відповідній території, та вживають заходів для забезпечення потреби у дошкільній та позашкільній освіті; у випадках, визначених спеціальними законами, забезпечують та фінансують підвезення здобувачів освіти і педагогічних працівників до закладу освіти і в зворотному напрямку (у разі потреби - транспортними засобами, пристосованими для перевезення осіб, які пересуваються на кріслах колісних); ведуть облік дітей дошкільного та шкільного віку у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України; оприлюднюють офіційну звітність про всі отримані та використані кошти, а також перелік і вартість товарів, робіт, послуг, спрямованих на потреби кожного із заснованих ними закладів освіти, та інші видатки у сфері освіти; забезпечують рівні умови розвитку закладів освіти всіх форм власності; сприяють розробці плану заходів, спрямованих на запобігання та протидію булінгу (цькуванню) в закладах освіти; здійснюють інші повноваження у сфері освіти, передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про освіту» засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності серед яких є забезпечення рівного доступу до освіти без дискримінації за будь-якими ознаками, у тому числі за ознакою інвалідності, прозорість і публічність прийняття та виконання управлінських рішень, свобода у виборі видів, форм і темпу здобуття освіти, освітньої програми, закладу освіти, інших суб`єктів освітньої діяльності, академічна доброчесність, академічна свобода, фінансова, академічна, кадрова та організаційна автономія закладів освіти у межах, визначених законом, єдність навчання, виховання та розвитку, формування поваги до прав і свобод людини, нетерпимості до приниження її честі та гідності, фізичного або психічного насильства, а також до дискримінації за будь-якими ознаками.

Стаття 12 Закону України «Про освіту» вказує, що метою повної загальної середньої освіти є всебічний розвиток, виховання і соціалізація особистості, яка здатна до життя в суспільстві та цивілізованої взаємодії з природою, має прагнення до самовдосконалення і навчання впродовж життя, готова до свідомого життєвого вибору та самореалізації, відповідальності, трудової діяльності та громадянської активності. Повна загальна середня освіта в Україні є обов`язковою і здобувається в інституційних або індивідуальних формах, визначених законодавством, як правило, в закладах освіти.

Згідно з частиною 3 статті 37 Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.199 №651-XIV органи місцевого самоврядування у галузі загальної середньої освіти в межах їх компетенції: забезпечують реалізацію державної політики у сфері загальної середньої освіти на відповідній території; виконують функції засновника закладів загальної середньої освіти на відповідній території; створюють умови для здобуття громадянами повної загальної середньої освіти; створюють умови для розвитку закладів освіти усіх форм власності.

Таким чином, до повноважень органу місцевого самоврядування законодавцем віднесено управління навчальним закладом, забезпечення діяльності та розвитку такого, створення умов для здобуття громадянами повної загальної середньої освіти, забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної та початкової освіти з урахуванням соціально-економічної та демографічної ситуації, а також відповідно до культурно-освітніх, соціально-економічних, національних і мовних потреб територіальної громади та/або суспільств, заснування закладів освіти, їх реорганізація і ліквідація, у разі реорганізації чи ліквідації закладу освіти - забезпечення здобувачам освіти можливість продовжити навчання на відповідному рівні освіти.

Так судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23 грудня 2020 року «Про закріплення територій обслуговування за закладами освіти міста Ужгород» визначено території обслуговування та закріплено їх за закладами загальної середньої освіти згідно з додатком 1; визначено території обслуговування та закріплено їх за закладами дошкільної освіти та навчально-виховними комплексами, у складі яких є дошкільні групи, згідно з додатком 2; визначено датою початку приймання заяв на зарахування у заклади освіти міста на 2021/2022 навчальний рік 1 березня 2021 рокі; керівникам закладів загальної середньої освіти вказано забезпечити приймання заяв на зарахування з 1 березня 2021 року; визнано таким, що втратило чинність, рішення виконкому 12.02.2020 №40 «Про закріплення територій обслуговування за закладами освіти міста Ужгород»; контроль за виконанням рішення покладено на заступника міського голови.

Так, відповідно до додатку 1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23 грудня 2020 року в ч. 5 зазначено, що вулиця Палая (Тельмана) (непарні будинки) закріплена за УЗОШ І-ІІІ с. №7 для обслуговування. В ч. 11 вказано, що вулиця Палая (Тельмана) (парні будинки) закріплена за Ужгородською гімназією №13.

Позивач, вважаючи рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23 грудня 2020 року таким, що дискримінує її дітей за приналежністю до ромського населення, звернулася з даним адміністративним позовом до суду про визнання його протиправними та нечинними в частині окремих пунктів Додатку №1 до нього (п.5 та п.11).

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши доводи відповідача про те, що чинним законодавством встановлено обов`язковість загальної середньої освіти, однак не встановлено обов`язковості її здобуття лише у конкретному навчальному закладі, дійшов висновку, що оскаржуваними пунктами рішення гарантованого права неповнолітніх дітей позивача на освіту не позбавлено.

Однак, колегія суддів з зазначеними доводами відповідача не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про освіту» одним із основних принципів освіти в Україні є доступність для кожного громадянина усіх форм і типів освітніх послуг, що надаються державою.

Частиною 1 статті 13 згаданого закону визначено, що для забезпечення територіальної доступності повної загальної середньої освіти органи місцевого самоврядування створюють і утримують мережу закладів освіти та їхніх філій. Кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти (його філії), що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи. Право особи здобувати початкову та базову середню освіту у державному або комунальному закладі освіти (його філії), за яким закріплена територія обслуговування, на якій проживає ця особа, гарантується, що не обмежує право особи обрати інший заклад освіти.

Статтею 18 Закону України «Про загальну середню освіту» встановлено, що мiсцевi органи виконавчої влади або органи мiсцевого самоврядування закрiплюють за загальноосвiтнiми навчальними закладами вiдповiднi територiї обслуговування i до початку навчального року облiковують учнiв, якi мають їх вiдвiдувати. Зарахування учнiв до загальноосвiтнього навчального закладу проводиться наказом директора, що видається на пiдставi заяви, за наявностi медичної довiдки встановленого зразка i вiдповiдного документа про освiту (крiм учнiв першого класу).

Згідно статті 19 Закону України «Про загальну середню освіту» наведений перелік учасників навчально-виховного процесу в загальноосвiтнiх навчальних закладах, а саме: учнi (вихованцi); керiвники; педагогiчнi працiвники, психологи, бiблiотекарi; iншi спецiалiсти; батьки або особи, якi їх замiнюють.

Статтею 29 Закону України «Про загальну середню освіту» визначено, що батьки або особи, якi їх замiнюють, зобов`язанi: забезпечувати умови для здобуття дитиною повної загальної середньої освiти за будь-якою формою навчання; постiйно дбати про фiзичне здоров`я, психiчний стан дiтей, створювати належнi умови для розвитку їх природних здiбностей; поважати гiднiсть дитини, виховувати працелюбнiсть, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до сiм`ї, старших за вiком, державної i рiдної мови, до народних традицiй i звичаїв; виховувати повагу до нацiональних, iсторичних, культурних цiнностей Українського народу, дбайливе ставлення до iсторико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до України.

Згадані обов`язки кореспондуються з правом батьків або осіб, якi їх замiнюють, вибирати навчальнi заклади та форми навчання для неповнолiтнiх дiтей; приймати рiшення щодо участi дитини в iнновацiйнiй дiяльностi загальноосвiтнього навчального закладу; обирати i бути обраними до органiв громадського самоврядування загальноосвiтнiх навчальних закладiв; звертатися до вiдповiдних органiв управлiння освiтою з питань навчання i виховання дiтей; захищати законнi iнтереси дiтей.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в Ужгородській ЗОШ №13 протягом навчального 2020-2021 року навчалися діти ромського походження у загальній кількості 328 осіб, що згідно довідки Ужгородської міської ради 266/01-14 від 11.06.2021 (а.с.71) є найбільшим показником у співвідношенні з іншими школами та становить майже половину від загальної кількості усіх учнів, що навчались у 13 закладах освіти м. Ужгорода, заявлених у довідці (всього 755 учнів). Крім того, згідно наданої Управлінням освіти Ужгородської міської ради відповіді № 17/01-17 від 26.07.2021 (а.с.109), наданої на адвокатський запит від 23.07.2021, загальна кількість учнів, що навчається в Ужгородській гімназії № 13 є ідентичною кількості учнів з ромською національністю, що зазначена у довідці Ужгородської міської ради 266/01-14 від 11.06.2021. Тобто доводи позивача про те, що в Ужгородській гімназії № 13 у 2020-2021 році навчались учні виключно ромської національності підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Судом першої інстанції відібрано показання свідків щодо заявлених позивачем обставин наявності ознак прихованої дискримінації при закрiпленні за загальноосвiтнiми навчальними закладами вiдповiдних територiй обслуговування шляхом поділу окремої вулиці на парні та непарні числа. Однак при прийнятті рішення судом не враховано, що показання свідків в розумінні статті 72 КАС України є одним із засобом встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, зокрема з показань свідків слідує, що по АДРЕСА_1 проживає населення ромського походження, у ЗОШ №13 навчаться лише діти з ромською національністю, рівень освіти у якій є значно нижчим у порівнянні з іншими закладами освіти.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що визначення оскаржуваними пунктами рішення території обслуговування та закріплення їх за закладами загальної середньої освіти в межах однієї вулиці за номерами будинків парними /непарними, та у такий спосіб здійснюючи поділ населення жителів вулиці за етнічними ознаками, свідчить про те, що спірне рішення не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, згідно з якими рішення суб`єкта владних повноважень має бути прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно і розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Слід зазначити, що оскаржувані пункти Додатку №1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23.12.2020 впливають на таке важливе конституційне право позивача (її дітей), як право на освіту.

Як зазначено у ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що має наслідком його скасування.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заявлені до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23.12.2020 частині поділу вулиці Андрія Палая ( ОСОБА_4 на парні і непарні будинки у п. 5 та АДРЕСА_1 , закріплених за закладами загальної середньої освіти для обслуговування» Додатку №1 до рішення є підставними та обґрунтованими, а тому такі підлягають задоволенню.

Натомість, відповідачем всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено правомірності прийняття оскаржуваного рішення у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання розподілу судових витрат регламентоване статтею 139 КАС України, частина 6 якої вказує, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративну справу на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору (п.1, п.2 ч.9 ст.139 КАС України).

Відповідно до ст.322 КАС України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки документально підтвердженими судовими витратами скаржника є сплачений судовий збір, розмір якого є обгрунтованим та пропорційним до предмета спору у сумі 2270,00 грн (908,00 грн + 1362,00 грн), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що такі підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року у справі №260/2002/21 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити.

Визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №439 від 23.12.2020 частині поділу вулиці Андрія Палая (Тельмана) у м.Ужгороді Закарпатської області на парні і непарні будинки у п. 5 та п. 11 Таблиці «Перелік вулиць м. Ужгород, закріплених за закладами загальної середньої освіти для обслуговування» Додатку №1 до рішення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Ужгородської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний