Справа № 420/1996/22
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1996/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, час проходження строкової військової служби з 16.07.1965 року по 30.07.1968 року (3 роки 14 днів), половину строку навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті ВІМО СРСР з 23.08.1971 року по 25.06.1975 року (01 рік 11 місяців та 2 дня) та відмови у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням стажу судової роботи 40 років 4 місяці 18 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, час проходження строкової військової служби з 16.07.1965 року по 30.07.1968 року (3 роки 14 днів), половину строку навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті ВІМО СРСР з 23.08.1971 року по 25.06.1975 року (01 рік 11 місяців та 2 дня) та зробити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням стажу судової роботи 40 років 4 місяці 18 днів с 19 лютого 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.

22 грудня 2010р. позивач був звільнений у відставку судді з посади судді і голови військового місцевого суду Одеського гарнізону.

Згідно розпорядження Управління пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси від 11 січня 2011 року №187939 позивачу було призначено щомісячне довічне грошеве утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Також у цьому розпорядженні зазначено, що зарахований стаж судді позивача складає 35 років 5 місяців та 2 днів. З 19 лютого 2020 року він став отримувати щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням безперервного стажу роботи на посадах судді в 35 років 5 місяців та 2 днів.

Як судця у відставці з 11 січня 2011 року позивач отримував щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90%, а з 19.02.2020 по теперішній час 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Позивач 17 грудня 2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області із заявою про залік у стаж судової роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошевого утримання судді у відставці термін дійсної військової строкової служби в якості курсанта середнього військового училища з правовим статусом строкової військової служби, а також половину терміну навчання на очному відділенні військово-юридичного факультету ВІМО СРСР. У заяві позивач вказав, що з урахуванням терміну служби, половини терміну навчання на військово-юридичному факультеті, а також роботи на посадах судді його загальний стаж судової роботи становить 40 років 4 місяці та 18 днів. З урахуванням саме цього стажу судової роботи він попросив зробити перерахунок його щомісячного довічного грошевого утримання судді у відставці.

В відповіді Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області від 4 січня 2022 року в заліку терміну служби як курсанта і половини терміну навчання на очному відділенні військово-юридичного факультету до стажу судової роботи та перерахунку щомісячного довічного грошевого утримання судді у відставці було відмовлено з посиланням на ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус судців».

За даними пенсійної справи позивача, послужного списку з особистої справи офіцера, трудової книжки позивач має стаж роботи на посадах судді 35 років 5 місяців та 2 дня. Крім того, із зазначених джерел видно, що в період з 16 липня 1965 року по 30 липня 1968 року, тобто 3 роки та 14 днів він проходив військову службу у військовому училищі в якості курсанта. З 23 серпня 1971 року по 25 червня навчався на очному відділенні військово-юридичного факультету ВІМО СРСР - 3 року 10 місяців та 2 дня.

Такі дії позивач вважає протиправними, що і стало підставою для звернення до суду.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 31.01.2021 р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відзив від відповідача до суду не надходив.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Відповідно до витягу з постанови Верховної Ради України від 2 грудня №2762-VІ та наказу заступника голови військового місцевого суду Одеського гарнізону від 22 грудня 2010р. №104, ОСОБА_1 звільнено у відставку з посади судді і голови військового місцевого суду Одеського гарнізону.

Згідно розпорядження Управління пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси від 11 січня 2011 року №187939 позивачу було призначено щомісячне довічне грошеве утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Також у цьому розпорядженні зазначено, що зарахований стаж судді позивача складає 35 років 5 місяців та 2 днів, військова служба - 3 роки 0 місяців 23 дні та загальний стаж (повний) - 45 років 4 місяці та 6 днів.

З 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримує щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням безперервного стажу роботи на посадах судді в 35 років 5 місяців та 2 днів.

17 грудня 2021 року за вх. №ВЕБ-15001-Ф-С-21-114247 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області із заявою про залік у стаж судової роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці термін дійсної військової строкової служби в якості курсанта середнього військового училища з правовим статусом строкової військової служби (з 16 липня 1965 року по 30 липня 1968 року, тобто 3 роки та 14 днів), а також половину терміну навчання на очному відділенні військово-юридичного факультету ВІМО СРСР (23 серпня 1971 року по 25 червня - 3 року 10 місяців та 2 дня).

Листом від 04.01.2022 року за вих. №12-25746/Р-02/8-1500/22 Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області в задоволенні заяви позивача шляхом заліку терміну служби як курсанта і половини терміну навчання на очному відділенні військово-юридичного факультету до стажу судової роботи та перерахунку щомісячного довічного грошевого утримання судді у відставці було відмовлено з посиланням на ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус судців».

За даними пенсійної справи позивача, послужного списку з особистої справи офіцера, трудової книжки позивач має стаж роботи на посадах судді 35 років 5 місяців та 2 дня. Крім того, із зазначених джерел видно, що в період з 16 липня 1965 року по 30 липня 1968 року, тобто 3 роки та 14 днів він проходив військову службу у військовому училищі в якості курсанта. З 23 серпня 1971 року по 25 червня 1975 року навчався на очному відділенні військово-юридичного факультету ВІМО СРСР - 3 року 10 місяців та 2 дня (копія диплома, послужного списку, трудової книжки додаються).

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої).

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України також висловлював аналогічні позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях від 24.06.1999 № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій та гарантій), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії та щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів).

З огляду на викладене, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справах №713/1064/17, № 686/24597/16-а, № 686/1938/17, № 766/7021/17, №686/24597/16-а, від 11.12.2018 у справі №522/5168/17, від 22.10.2020 у справі №420/1234/19.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звільнений з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку Постановою Верховної Ради України №2762-VІ від 02.12.2010 року.

Таким чином правовідносини щодо зарахування суддівського стажу врегульовані Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - Закон №2453).

За правилами частини першої статті 109 Закону №2453-VI, в редакції діючій на час подання позивачем заяви про відставку, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із вимогами статті 131 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VI, в редакції, чинній до 02.12.2010, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон №2862-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ст. 11 Закону СРСР « О всеобщей воинской обязанности» правовий статус проходження служби курсантів відповідає статусу проходження строкової військової служби.

Під час служби Позивача, як курсанта середнього військового училища діяв Закон СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12.10.1967 р.

Статтею 11 глави ІІ цього закону зазначалося «Граждане мужского пола, изьявившие желание учиться в военно-учебных заведеннях, могут быть приняты в эти учебные заведення по достижении ими 17-летнего возраста или если им исполняется 17 лет в год поступлення на учебу. Граждане, принятые в военно-учебные заведення, состоят на действительной военной службе и именуются курсантами. На них распространяются обязанности, установленные для военнослужащих срочной службы. Они и их семьи пользуются правами, льготами и преимуществами, предусмотренными действующим законодательством для военнослужащих срочной службы и их семей.».

З урахуванням норм КАС України, а також логічного тлумачення закону слід дійти висновку, що за правовим змістом терміни «строкова військова служба» та «дійсна військова служба у якості курсанта військового училища» поняття ідентичні. Виходячи з вищевикладеного є підстави визнати, що в період з 16 липня 1965 року по 30 липня 1968 року Позивач проходив строкову військову службу як курсант середнього військового училища.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (далі - Указ N 584/95), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

При цьому, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Необхідно вказати, що час проходження строкової військової служби з 16.07.1965 року по 30.07.1968 року та строк навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті ВІМО СРСР з 23.08.1971 року по 25.06.1975 року відповідачем не заперечується та зарахована до загального трудового стажу, що підтверджується розпорядженням №187939, який міститься в матеріалах справи.

Таким чином невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, час проходження строкової військової служби та половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періодів роботи на посаді судді є протиправними.

Суд зауважує, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 року у справі № 308/6953/17 та від 30.01.2020 у справі №592/3694/17.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

На користь викладеного свідчить також і Закон України «Про Вищу раду правосуддя» №1798-VIII від 21 грудня 2016 року, яким внесені зміни в Закон України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.04.2021 в справі № 344/5707/19, від 28.11.2019 у справі №589/4735/16-а, від 28.11.2019 у справі №607/5454/17, від 13.05.2020 у справі № 242/1890/17, які в силу частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України повинні враховуватися судом при ухваленні рішення.

Відповідно до частини 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Таким чином, у позивача наявне право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% суддівської винагороди, виходячи з 40 повних років стажу судді, що підтверджується розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за підписом В.О. голови апеляційного суду Одеської області.

Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою 17.12.2021, то саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок здійснити перерахунок та виплачувати довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

За таких обставин, враховуючи вказані норми та встановлені обставини справи, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до задоволення повністю.

При цьому, суд критично ставиться до твердження пенсійного органу щодо необхідності застосування до визначення стажу судді приписів ст.137 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402), оскільки останнім не враховано необхідність застосування до спірних правовідносин приписів спеціальних законів, які діяли на час визначення стажу ОСОБА_2 .

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір".

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 2-9, 241, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, час проходження строкової військової служби з 16.07.1965 року по 30.07.1968 року, половину строку навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті ВІМО СРСР з 23.08.1971 року по 25.06.1975 року та відмови у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, час проходження строкової військової служби з 16.07.1965 року по 30.07.1968, половину строку навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті ВІМО СРСР з 23.08.1971 року по 25.06.1975 року та провести з 17.12.2021 року перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та здійснити виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел.: НОМЕР_2 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, , телефон: , електронна пошта: )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА