Справа № 340/4481/21
Суддя: О.В. Кравчук
Дата ухвалення: 2022-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/4481/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 )

до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (; адреса: вул. Діброви, 77/95, м. Олександрія, Кіровоградська обл., 28000)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) при звільненні з військової служби в частині невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) його середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 березня 2021 року по 24 червня 2021 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2021 по 26.06.2021 включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 квітня 2021 року, при звільненні з військової служби у запас, він не отримав належної йому компенсації за неотримане речове майно. Вказану виплату позивачу було виплачено лише 26 червня 2021 року. За таких умов ОСОБА_1 вважає, що за період з 08 квітня 2021 року (день виключення із списків особового складу) по 26 червня 2021 року (день фактичного розрахунку) відповідач повинен виплатити йому середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року відкрито провадження у відповідній адміністративній справі; справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, при цьому зазначивши, що на момент звільнення позивача, військовою частиною не виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку з відсутністю відповідних кошторисних призначень. Дана компенсація у сумі 37089 грн. була сплачена 26 червня 2021 року. У свою чергу Військова частина НОМЕР_3 Національної гвардії України вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню у частині, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц. Відповідно до практики Верховного Суду, у тому числі й практики, котра зазначена у позовній заяві, застосування статті 117 КЗпП України у будь-якому випадку залежить від наявності факту невиплати належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, від вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та від відсутності спору про розмір таких сум. Тільки при дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Військова частина на момент звільнення позивача не отримала відповідних кошторисних призначень для здійснення виплати вказаної грошової компенсації, що вказує на відсутність вини останньої у даному діянні. Також, відповідач звертає увагу на те, що згідно частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» останнім днем військової служби є день виключення зі списків особового складу військової частини. На підставі наказу командира Військової частини від 08 квітня 2021 року №76 позивача виключено зі списків військової частини. Таким чином 08 квітня 2021 року є останнім днем військової служби і останнім днем здійснення розрахунку зі звільненим військовослужбовцем без застосування негативних наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України.

06 квітня 2021 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_3 із рапортом про виплату йому компенсації за неотримане речове майно за період проходження служби.

Наказом військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України від 08 квітня 2021 року №76 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та складено довідку № 12 про вартість речового майна, що належить до видачі капітану ОСОБА_1 .

При цьому компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачеві 26 червня 2021 року.

Вважаючи, що за таких умов відповідач повинен виплатити ОСОБА_2 і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями статті 9-1 Закону № 2011-XII передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі також - Порядок №178).

Порядок № 178 визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Судом встановлено, що 26 червня 2021 року відповідачем було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно ОСОБА_3 , що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) покладає на роботодавця обов`язок щодо виплати всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації, у день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про доцільність застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби з Збройних Сил України.

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому суд зауважує, що зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення (як складову грошового забезпечення) за рішенням суду не виключає застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України та не увільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату працівникові усіх належних йому сум.

Так, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) вказано, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд підтримав власну раніше висловлену правову позицію, за якою після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15) та наголосив на тому, що рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від вказаного правового висновку.

Оскільки компенсацію за неотримане речове майно не було виплачено в день виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення 08 березня 2021 року, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів із ОСОБА_1 повного розрахунку.

Отже, в силу положень статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

За таких умов бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 березня 2021 року по 26 червня 2021 року, є протиправною.

Період затримки розрахунку з відповідачем становить 110 календарних дні (із 09 березня 2021 року по 26 червня 2021 року (день остаточного розрахунку).

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку №100).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (п. 4 Порядку).

Судом встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив 17111,90 грн.

При цьому суд вважає, що у даному випадку середньоденну заробітну плату слід обчислювати із застосуванням показника календарні дні, оскільки затримка розрахунку при звільненні компенсується працівникові також за увесь період, безвідносно до кількості робочих днів.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 580,06 грн (17 111,90 грн.+17111, 90 грн) / 59 днів (кількість днів у лютому та березні 2021 року).

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем здійснено 26 червня 2021 року при виключенні його із списків особового складу частини ще 08 березня 2018 року, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний період із розрахунку 580,06 грн за 79 днів затримки складатиме 45824,74 грн.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Разом з тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд враховує, що реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. При цьому під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця.

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення.

Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗПП України.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 травня 2019 року у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У спірних правовідносинах сума, отримана шляхом множення середньоденного заробітку позивача на кількість днів затримки розрахунку при звільненні (45824,74 грн) є неспівмірно більшою за саму суму невиплаченої своєчасно позивачеві компенсації за неотримане речове майно.

За таких умов суд вважає за необхідне вдатися до обрахунків належної до виплати позивачеві суми із застосуванням алгоритмів, визначених Верховним Судом.

Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує наступні обставини.

Як свідчить надана відповідачем довідка, при звільненні з військової служби, загальний розмір виплат, належний позивачеві при звільненні, склав 82769,52 грн.

Частка грошової компенсації за неотримане речове майно (39927,77 грн) у цих виплатах складає 48 %.

Тож виходячи з принципів співмірності, розумності та справедливості, враховуючи розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки порівняно із розміром сум, належних до виплати при звільненні, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 21995,88 грн. як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (45824,74 грн. х 48 %).

Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність суми несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за речове майно з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 21995,88 грн., яка розрахована із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні по час розрахунку з ним, відсоткового співвідношення між розміром несвоєчасно виплачених сум та розміром розрахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 48% (45824,74 х 48 %). Таке застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, та такий спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

Окрім цього, суд вважає, що у спірних правовідносинах захист порушених прав позивача має здійснюватися у спосіб стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні, а не у спосіб зобов`язання нарахувати їх та виплатити.

За таких умов суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21995,88 грн.

В силу пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у даній справі. Докази понесення інших судових витрат позивачем до суду не надані позивач скористався послугами отримання вторинної безоплатної правової допомоги.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (; адреса: вул. Діброви, 77/95, м. Олександрія, Кіровоградська обл., 28000) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2021 року по 26 червня 2021 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2021 року по 26 червня 2021 року включно в сумі 21995,88 грн (двадцять одна тисяча дев`ятсот дев`яносто п`ять гривень, вісімдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене у 30-денний строк з дня його складення до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, а у разі початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду О.В. Кравчук