Справа № 260/944/22
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 рокум. Ужгород№ 260/944/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судового засідання Ватлін Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 квітня 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 18 квітня 2022 року.

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі відповідач, ГУНП в Закарпатській області), яким просить визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника ГУНП в Закарпатській області Йовенко І. від 17.01.2022 року № 7 о/с про відсторонення від виконання службових обов`язків оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_1 та стягнути з ГУНП в Закарпатській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17.01.2022 року по дату винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірним наказом її відсторонено від виконання службових обов`язків з 17.01.2022 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, а саме у зв`язку з тим, що вона не здійснила вакцинування від коронавірусної інфекції, спричиненої вірусом SARS CoV-2 (COVІD-19). Після винесення вказаного наказу їй було зупинено нарахування та виплату заробітної плати. Як зазначає позивач, вказаним наказом було грубо порушено її конституційні права на працю з боку відповідача, оскільки даний наказ мотивований лише посиланням на наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» від 04.10.2021 року, при цьому ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем, зобов`язання щодо щеплення від COVІD-19 з боку працівника немає, так само як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності такого щеплення.

Ухвалою судді від 02.03.2022 року відкрито провадження у адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, в зв`язку з чим, призначено підготовче засідання.

18.03.2022 року ГУНП в Закарпатській області надано відзив на позовну заяву, згідно якого, не визнає позов не визнає в повному обсязі. Зазначає, що ГУНП в Закарпатській області, видавши оспорюваний наказ, застосувало в порядку, передбаченому законом (ст. 46 КЗпП України), відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено норами законодавства.

30.03.2022 року представником ГУНП в Закарпатській області направлено до суду довідку про грошове забезпечення позивача, а також витяг з наказу ГУНП в Закарпатській області від 01.03.2022 року № 36 о/с, згідно якого ОСОБА_1 допущено до виконання посадових обов`язків (роботи) з 01.03.2022 року.

Ухвалою суду від 31.03.2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання представники сторін не з`явилися, натомість, прохальною частиною позовної заяви - позивач, а прохальною частиною відзиву відповідач, просять розгляд справи провести за їх відсутності.

За змістом ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Зважаючи на викладене, суд не вбачає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні за відсутності представників сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що наказом ГУНП в Закарпатській області від 17.01.2022 року № 7 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків з 17.01.2022 року до усунення причин, що зумовили таке відсторонення.

Видаючи наказ про відсторонення від службових обов`язків відповідач керувався наступними нормативно-правовими акти: ст.60 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 (зареєстрованим Міністерством юстиції України від 07.10.2021 року за № 1306/36928) постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 (зі змінами) та ст. 46 Кодексу законів про працю України.

Не погодившись з відстороненням від виконання службових обов`язків, 23 лютого 2022 року позивач звернувся з позовом до суду про його скасування.

Разом з тим, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25.02.2022 року № 380 (набрав чинності з 1 березня 2022 року) зупинено дію наказу МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні.

Таким чином, всі накази про відсторонення працівників у зв`язку з відмовою або ухиленням від вакцинації повинні бути визнані такими, що втратили чинність з 01.03.2022 року, а відсторонені працівники мають бути допущені до виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 2 ст. 3 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень (крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження).

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування

Згідно ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу», згідно з положеннями ст. ст. 9, 30 якого правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею , яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Трудові відносини в Україні врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України (ст. 1 цього Кодексу, далі КЗпП України). Статтею 2-1 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я .

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений ст. 46 цього Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон), на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивачки від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом , ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, ст. 12 цього Закону до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадженні інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом .

Частинами 3, 4 ст. 12 Закону встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналіз наведених положень Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб» дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України , головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Підпунктом 2 пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року за № 1236 передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, пунктом 1 якого - до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 ст. 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України .

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанови Кабінету Міністрів України або накази міністерств.

Відповідно до п. 2 ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав, однак, єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України (ст. 76 Конституції України).

Статтею 7 КАС України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Оскільки рішення про відсторонення позивача прийнято на підставі Постанови КМ України та в спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України - суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМ України від 09.12.2020 року за № 1236 та наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, та констатує необхідність вирішення спору на підставі норм ст. ст. 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Стаття 8 Конституції України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Судом відхиляються доводи відповідача щодо обов`язковості проведення щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, виходячи з наступного.

Відповідно до резолюції ПАРЄ № 2361 від 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування»: пункт 7.3.1 зобов`язує забезпечити інформування громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і що ніхто не зазнає політичного, соціального чи іншого тиску щодо вакцинації, якщо вони не бажають цього робити; пункт 7.3.2 гарантує, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він і був вакцинований, через можливий ризик для здоров`я або не хоче бути вакцинованим.

Відповідно ч 1. та ч.3 ст. 6 заява ЮНЕСКО 2005 року про біоетику та права людини: будь-яке медичне втручання у профілактичних, діагностичних чи терапевтичних цілях має здійснюватися лише з попередньої, вільної та поінформованої згоди відповідної особи на основі належної інформації. Згода у відповідних випадках має бути явно вираженою і може бути відкликана відповідною особою у будь-який час та з будь-якої причини без негативних наслідків чи шкоди.

Відповідно статей 1,8,9 Нюрнберзького кодексу 1947 року абсолютно необхідною умовою проведення експерименту на людині є добровільна згода останнього. Експеримент має проводитися лише особами, які мають наукову кваліфікацію. На всіх стадіях експерименту від тих, хто проводить його або зайнятий у ньому, потрібно максимум уваги та професіоналізму. У ході проведення експерименту випробуваний має мати можливість зупинити його, якщо, на його думку, його фізичний чи психічний стан унеможливлює продовження експерименту.

Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на життя охороняється законом.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставини справи суд дійшов висновку про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для відсторонення позивача від виконання службових обов`язків за відмову від вакцинації, у зв`язку із чим позовні вимоги належить задовольнити частково визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Закарпатській області від 17.01.2021 № 7 о/с в частині відсторонення від виконання службових обов`язків капітана поліції ОСОБА_1 , з частковим задоволенням вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, наказом ГУНП в Закарпатській області від 01.03.2022 року № 36 о/с ОСОБА_1 допущено до виконання посадових обов`язків (роботи) з 01.03.2022 року, тобто, з 1 березня 2022 року фактично виконує посадові обов`язки та, відповідно, отримує грошове забезпечення, відтак, середній заробіток за час відсторонення від роботи підлягає виплаті за період з 17 січня 2022 року (дати відсторонення) по 28 лютого 2022 року (дня, по який грошове забезпечення не виплачувалось).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з, в тому числі, відстороненням від роботи - він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за № 100 затверджено Порядок обчислення заробітної плати, пунктом 2 якого встановлено, що в всіх інших випадках (крім оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Виплата грошового забезпечення поліцейських регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року за № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", пунктом 2 якої визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.04.2016 року за № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання. Зі змісту вищезазначеного Порядку, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Згідно пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

Відповідно до довідки ГУНП в Закарпатській області № 115/106/5-22 від 30.03.2022 року грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопада 2021 року 13296,49 грн. та грудень 2021 року 13229,89 грн., тобто, загальна сума доходу за останні два місяці перед відстороненням становила 26526,38 грн., при цьому, середньоденний заробіток позивача за 1 день складає 434,86 грн. (26526,38 грн. / 61 календарних днів).

Таким чином, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу до 1 березня 2022 року (дати відкликання відстороненого працівника) становить 18698,98 грн. (434,86 грн. х 43 календарні дні), який слід стягнути з відповідача ГУНП в Закарпатській області.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 241-246, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ф. Ракоці, буд. 13 ) про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Закарпатській області від 17.01.2022 року № 7 о/с частково в частині відсторонення від виконання службових обов`язків оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Мукачівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

3. Стягнути із Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 18698,98 грн. (вісімнадцять тисяч шістсот дев`яносто вісім гривень дев`яносто вісім копійок).

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 13263,19 грн. (тринадцять тисяч двісті шістдесят три гривні дев`ятнадцять копійок) підлягає до негайного виконання.

6. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.І. Рейті