Справа № 460/12464/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/12464/21 пров. № А/857/149/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Онишкевича Т.В.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дудар О.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні о 09 год. 58 хв. 30 листопада 2021 року, повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року, у справі №460/12464/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів за вимушений прогул,

В С Т А Н О В И В :

06.09.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області просив: визнати протиправними та скасувати накази голови Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області від 28.07.2021 №23-o та від 09.08.2021 № 24-о; поновити ОСОБА_1 на посаді, аналогічній посаді, з якої звільнено, і яка існує на даний момент - головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, контролю за обігом марки акцизного податку управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у Рівненській області (як відокремленого підрозділу ДПС України); - стягнути з Головного управління ДПС у Рівненській області кошти за вимушений прогул.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що конструкція п.4 ч.1 ст.83, п.1-1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII вказує на те, що ліквідація державного органу (як і будь-яка з інших підстав, що визначена в цій частині) є достатньою самостійною підставою для прийняття суб`єктом призначення рішення щодо припинення державної служби державних службовців, що проходять службу у ліквідовуваних органах - юридичних особах. Суд першої інстанції зазначив, що звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу та у зв`язку з ліквідацією державного органу є різними підставами припинення державної служби. Суд першої інстанції вказав, що фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне управління ДПС у Рівненській області (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Рівненській області. Суд першої інстанції вказав, що відсутність можливості запропонувати позивачу відповідні посади відповідачем суду не доведено. Суд першої інстанції також зазначив, що можливість переведення конкретного державного службовця до державного органу, що реорганізується/ліквідується, на вакантну посаду державної служби, наявну у новоствореному державному органі, повинна визначатися суб`єктом призначення насамперед з огляду на професійну підготовку та професійні компетентності такого державного службовця, оскільки ці критерії передбачені як визначальні при прийнятті рішень про переведення державних службовців. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади та припинення його державної служби є протиправним, а оспорювані накази - такими, що не відповідають визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, зокрема, щодо обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, винесені з порушенням принципів державної служби, а тому підлягають скасуванню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при звільненні позивача із займаної посади Головне управління ДПС у Рівненській області, як орган державної влади, діяло в межах повноважень та у спосіб, визначений постановою Кабінету Міністрів України №893 від 30.09.2020, наказу ДПС України від 08.10.2020 №556. Скаржник зазначає, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління ДПС у Рівненській області припинено. Скаржник вказує, що суб`єкт призначення або керівник державної служби мав право, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби, вакантна посада повинна бути у тому самому державному органі, така повинна була бути наявною. Скаржник зазначає, що на момент попередження та звільнення позивача з займаної посади законодавством, що регулює порядок звільнення, не передбачалось врахування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, а також застосування частини 2 статті 40 КЗпП України. Вказує, що на час звільнення позивача підстави припинення державної служби не були змінені, проте були запроваджені певні особливості процедури звільнення державних службовців.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що Головне управління ДПС у Рівненській області не було ліквідовано, а реорганізовано в Головне управління ДПС у Рівненській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України. Вказує, що в разі вивільнення працівника (державного службовця) у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу тощо, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, лише якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що його звільнення відбулося без законної підстави.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, подали повторні клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні яких судом апеляційної інстанції відмовлено з огляду на необхідність дотримання розумності строків розгляду справи судом та можливості вирішити справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень статті 229 та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 15 січня 2010 року працював на різних посадах в органах Державної податкової (фіскальної) служби України, мав статус державного службовця з дня прийняття Присяги державного службовця, а саме з 15.01.2010, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.15).

З 20.02.2020 ОСОБА_1 переведений на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів.

У зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Рівненській області позивач 23 лютого 2021 року відповідно до пункту 1-1 частини 1 та частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» попереджений про наступне звільнення (а.с.23).

22 березня 2021 року позивач подав Голові комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області заяву (а.с.24) з проханням звільнити його із займаної посади 23 березня 2021 року в порядку переведення до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області згідно з п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу» та згідно з листом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №670/7/09-19-11-02-10 від 19.03.2021 (а.с.25). Зазначену заяву отримано відповідачем 22.03.2021.

23 березня 2021 року позивач подав голові Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області заяву з проханням звільнити його із займаної посади 24 березня 2021 року в порядку переведення до Головного управління ДПС у Рівненській області згідно з пунктом 2 частини 1 статті 41 Закону України «Про державну службу» (а.с.26). Зазначену заяву отримано відповідачем 24.03.2021.

23 березня 2021 року позивач подав голові Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області заяву з проханням призначити його на рівнозначну вакантну посаду в порядку переведення з Головного управління ДПС у Рівненській області в Головне управління ДПС у Рівненській області згідно з п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу» (а.с.27). Зазначену заяву отримано відповідачем 24.03.2021.

Наказом Головного управління ДПС у Рівненській області від 30 березня 2021 року №46-о «Про оголошення конкурсу» оголошено конкурс на зайняття посад державної служби у Головному управлінні ДПС у Рівненській області категорії «Б» та «В» (а.с.28-31).

Наказом голови Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області від 28 липня 2021 року №23-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено 30 липня 2021 року позивача з посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Рівненській області, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу», з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (а.с.32-33).

Наказом голови Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області від 09 серпня 2021 року №24-о «Про внесення змін до наказу Головного управління ДПС у Рівненській області від 28.07.2021 №23-о» внесено зміни до наказу Головного управління ДПС у Рівненській області від 28.07.2021 №23-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » з викладенням його в новій редакції, зокрема, змінено дату звільнення на 09 серпня 2021 року (а.с.34).

Зазначений наказ видано у зв`язку з хворобою ОСОБА_1 у період з 30 липня 2021 року по 06 серпня 2021 року, з метою дотримання вимог частини 5 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу».

Вважаючи, що таке звільнення суперечить Закону України «Про державну службу», а в подальшому проходженні державної служби відмовлено необґрунтовано, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного розпорядження (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, державну службу позивача відповідно до оскаржуваних наказів припинено саме у зв`язку з ліквідацією державного органу, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби», якою ухвалено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, в тому числі - Головне управління ДПС у Рівненській області.

На виконання цієї постанови Державною податковою службою України видано наказ від 08.10.2020 №556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС».

На виконання Постанови №893 та зазначеного наказу Державної податкової служби України Головним управлінням ДПС у Рівненській області видано наказ від 13.10.2020 №1-л «Про ліквідацію Головного управління ДПС у Рівненській області», згідно з яким розпочато ліквідацію Головного управління ДПС у Рівненській області як юридичної особи публічного права, затверджено персональний склад Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Рівненській області (а.с.49-50).

Відповідно до частини 3 статті 83 Закону №889-VIII, в редакції чинній на час попередження позивача про наступне звільнення, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Підстави припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією державного органу за своєю правовою природою відповідають ознакам вивільнення працівників, що ґрунтується на загальних підставах звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з частиною 6 статті 49-2 Кодекс законів про працю України, в редакції чинній на час попередження позивача про наступне звільнення, (далі - КЗпП України) встановлювалось, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Частиною такого змісту статтю 49-2 КЗпП України доповнено Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020.

З аналізу вказаних положень статті 49-2 КЗпП України вбачається персоналізований характер попередження працівників про наступне вивільнення, що зумовлено необхідністю забезпечення правового захисту працівників. При цьому, законодавцем не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення, однак таке попередження має бути адресована саме конкретному працівнику та мати певну документальну форму вираження, що виключатиме, в подальшому, будь-які спори щодо недотримання процедури вивільнення працівника та переліку пропонованих йому посад.

Водночас, підпункт 4 пункт 21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074, дотримання порядку звільнення працівників пов`язує з письмовим попередженням про таке звільнення працівників, що покладається як обов`язок на Голову комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, частини 6 статті 49-2 КЗпП України, в редакціях, чинних на час попередження позивача про вивільнення, працівника, який має статус державного службовця, керівник державної служби (суб`єкт призначення) при зміні в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, попереджає письмово про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів. При звільненні не застосовуються так звані захищені статті КЗпП України щодо звільнення працівника лише у випадках неможливості переведення, за його згодою, на іншу роботу та переважності права залишення на роботі. Не потрібно також отримання згоди від профспілок. Положеннями частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, законодавець закріпив саме право керівника державної служби (суб`єкта призначення) запропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду у тому самому державному органі (за наявності).

Так, правомірними підставами для припинення державної служби та звільнення державного службовця відповідно до вказаних положень є: - скорочення чисельності або штату державних службовців; - скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; - реорганізація державного органу; - ліквідація державного органу.

Тобто, при наявності будь-якої з цих обставин у керівника, суб`єкта призначення виникає право звільнити державного службовця, і, в тому числі, це право не поставлено в залежність від того, чи відбувається реальне зменшення чисельності або штату державних службовців.

Разом з тим, відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 № 1285-IX частину 3 статті 87 Закону №889-VІІІ викладено в такій редакції: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Вказана норма набрала чинності 06.03.2021, тобто у період з 06.03.2021 до 28 липня 2021 року Головне управління ДПС у Рівненській області мало обов`язок запропонувати позивачу як державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, тоді як можливість звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ законодавцем безпосередньо пов`язана з відсутністю можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду.

При цьому, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи статтею 5-1 КЗпП України віднесено до гарантій забезпечення права громадян на працю.

Таким чином, саме на відповідача в період між попередженням позивача про звільнення та самим звільненням покладено обов`язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі, шляхом поновлення на посаді.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника починаючи з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Оскільки докази пропонування позивачу вакантних посад у зазначений вище період, відмови позивача від подальшого проходження служби, а також щодо відсутності можливості подальшого використання позивача на службі відповідачем суду першої та апеляційної інстанцій не надано, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не вжито заходів для реального фактичного працевлаштування позивача.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду першої та апеляційної інстанцій достатніх доказів на спростовування аргументів апеляційної скарги, а подані позивачем докази в своїй сукупності вказують на те, що позивач звільнений не у відповідності до вимог чинного законодавства.

Окрім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Верховний Суд у своїй практиці, вирішуючи питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, які фактично відбулися у межах спірних правовідносин: ліквідація чи реорганізація, виходив з того, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Вказана позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20, від 30 листопада 2021 року у справі № 460/483/20.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова №893), якою ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, встановлено, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

До Переліку територіальних органів ДПС, що ліквідуються, згідно із Додатком до Постанови №893 включене, зокрема, Головне управління ДПС у Рівненській області ().

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Постанови №893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи

Наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 №643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС» затверджене, зокрема, Положення про Головне управління ДПС у Рівненській області відповідно до пункту 1 якого Головне управління ДПС у Рівненській області, утворене на правах відокремленого підрозділу, є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Рівненській області ().

Відповідно до пункту 1 Наказу ДПС України від 24.12.2020 №755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», враховуючи виконання вимог, визначених абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року №893 (893-2020-п) «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби», вирішено розпочати з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 №529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови №893.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне управління ДПС у Рівненській області (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Рівненській області.

У силу приписів частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваних наказів, державний службовець звільняється у зв`язку з реорганізацією державного органу у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

При цьому, частиною 5 статті 22 Закону №889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Всупереч вказаній нормі, відповідач не розглянув заяву щодо переведення, що мало б наслідком прийняття рішення про звільнення позивача в порядку переведення до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що в ході судового розгляду справи відповідач не надав суду незаперечних доказів, що звільнення позивача із займаної посади та припинення його державної служби є правомірним, відповідачем при звільненні позивача згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не дотримано приписи частин 2 та 3 статті 40 та статті 49-2 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення, оскільки позивача звільнено без пропонування всіх наявних вакантних посад, а тому оскаржувані накази є такими, що не відповідають визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, зокрема, щодо обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, винесені з порушенням принципів державної служби, а тому підлягають скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно врахував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 №100, середньоденний розмір заробітної плати позивача, зазначений у довідці Головного управління ДПС у Рівненській області від 27.09.2021 №138/17-00-10-02-02 та період вимушеного прогулу з 10 серпня 2021 року по 30 листопада 2021 року.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення оскаржуваних наказів про звільнення позивача із служби, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі №460/12464/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 15.04.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України