Справа № 380/10153/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/10153/21 пров. № А/857/22914/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання - Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 380/10153/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Державної судової адміністрації України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Львівський апеляційний суд, Державна казначейська служба України про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя в 1-й інстанції - Клименко О.М.,

час ухвалення рішення - 15.11.2021 року,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 19.11.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Держави Україна в особі: Державної судової адміністрації України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Львівського апеляційного суду, Державної казначейської служби України, в якому, із урахуванням позовної заяви від 02 липня 2021 року (а.с.80-87 т.1), просив стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь матеріальну шкоду, завдану правовим актом, визнаним неконституційним, у розмірі 271150,00 грн, шляхом списання цієї суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою КМУ «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 р. № 845.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що зміст ч.3 ст.152 Конституції України полягає в тому, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Ця конституційна норма є правовою підставою для відшкодування шкоди, в ній визначено як суб`єктів (фізичні та юридичні особи), які мають право на таке відшкодування, так і обставини, за наявності яких виникає право на відшкодування (визнання акту неконституційним). Прийняття будь-яких нормативно-правових актів для реалізації цієї норми права нею не вимагається, також ця норма є нормою прямої дії, адже безпосередньо регулює правовідносини відшкодування державою шкоди та не відсилає до будь-яких актів з метою встановлення підстав та умов здійснення відшкодування завданої шкоди. Єдиним є те, що порядок такого відшкодування встановлюється законом. Не підстави, не умови, а порядок - алгоритм дій, їх послідовність щодо отримання відшкодування (в нашому випадку, Кодекс адміністративного судочинства України є тим законом, яким встановлено порядок звернення до суду з метою відшкодування державою шкоди). Зазначає, що шкода виникає внаслідок застосування фактично неконституційного нормативно-правового акту, його норм до правовідносин. Як подія, що є пізнішою у часі, - визнання такого акту неконституційним, встановлюється тією юридично значимою обставиною для застосування норм ч.3 ст. 152 Конституції України. Тому посилання суду на ту обставину, що на момент виникнення спірних правовідносин норми права не були визнані неконституційними, не можуть братися до уваги, адже такі норми фактично не відповідали Конституції України та завдали шкоди у зв`язку із скасуванням його права на виплату вихідної допомоги у розмірі 271150 грн. Пізніше ця фактична неконституційність акту була підтверджена вже спеціально уповноваженим на те органом конституційної юрисдикції - Конституційним Судом України, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2- р(ІІ)/2020 у справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону №1166-УІІ. Звертає увагу, що прийняття рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку відповідно до ч.1 ст.136 Закону №2453-УІ в первинній її редакції, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, натомість, воно є підставою для застосування норм ч.3 ст.152 Конституції України та відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що підставами для виплати вихідної допомоги є наявність відповідної норми Закону, яка передбачає таку виплату, постанова Верховної Ради України про звільнення у відставку судді. Вказує, що ст.136 Закону № 2453-УІ (у редакції, що діяла до 01.01.2014) передбачала, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 27 березня 2014 року №1166-VІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створеним передумов для економічного зростання в Україні" (далі - Закон №1166-VII), підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого, статтю 136 Закону №2453-VІ виключено і вказані положення Закону №1166-VII неконституційними на визнавалися, тому суддям, які виходили у відставку з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року виплату вихідної допомоги законодавством не було передбачено. Зазначає, що Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ «Про звільнення суддів» позивач звільнений у відставку з посади судді Апеляційного суду Львівської області та відповідно до наказу Апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2016 року №55 позивача відраховано зі штату цього суду та звертає увагу, що під час звільнення з посади судді позивачу не було нараховано та виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді, оскільки на день звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Львівської у Законі № 2453-VІ була відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку. Звертає увагу, що Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р (ІІ)/2020 не впливає на спірні правовідносини, оскільки підпункт 1 пункту 28 розділу ІІ Закону №1166-VІI втратив чинність з моменту прийняття даного рішення і зазначене Рішення змінює законодавче регулювання для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, тому Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 не є підставою для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді у зв`язку з виходом у відставку, оскільки зазначене рішення не поширює свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Також зазначає, що беручи до уваги відсутність закону, який встановлював би правове регулювання порядку та умов відшкодування матеріальної шкоди завданої актами, що визнані неконституційними та у зв`язку з тим, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(П)/2020 не поширюється на правовідносини, що виникли до дня його ухвалення, позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у виді заподіяної прийняттям неконституційного правового акта, не підлягали задоволенню. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Решта учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не подали. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посадах судді з 02 лютого 1993 року по 22 вересня 2016 року. Звільнений з посади судді Апеляційного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України на підставі постанови Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08 вересня 2016 року «Про звільнення суддів». На підставі наказу №55 К від 22 вересня 2016 року виключений зі штату Апеляційного суду Львівської області.

Стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 34 роки 06 місяців 29 днів відповідно до Розрахунку від 22 вересня 2016 року № 05.30/112/16.

На день звільнення позивачу не виплачена вихідна допомога у розмірі 10 (десяти) місячних заробітних плат за останньою посадою, в зв`язку з чим останній звернувся до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/91/17 від 04 жовтня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року у справі № 813/91/17.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі №813/91/17 за позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби України про визнання протиправним дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено. Скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року у справі №813/91/17 та прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Львівський апеляційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року № 813/91/17 (пров. № А/857/7904/20) рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року в адміністративній справі №813/91/17 за позовом ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017 року у справі №813/91/17 за виключними обставинами відмовлено.

Позивач, вважаючи, що в зв`язку з прийняттям закону, який визнаний неконституційним, порушено його майнові права, а тому він має право на відшкодування матеріальної шкоди, звернувся з цим позовом в суд.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним у розмірі 271150,00 грн, шляхом списання цієї суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою КМУ «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року № 845 у суду відсутні, оскільки розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу вихідної допомоги судді у відставці, однак позивач не ставить під сумнів відповідність дій відповідачів положенням законодавства, що було чинним на час звільнення його з посади судді, тому підстави та процесуальні повноваження на перевірку зазначених обставин з метою захисту його порушеного права відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

П.4 ч.5 ст.126 Конституції України передбачає, що підставою для звільнення судді з посади є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

За змістом ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції, чинній до 27 березня 2014 року) від 7 липня 2010 року № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, 01 квітня 2014 року набув чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ підпунктом 1 пункту 28 якого виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, який не містив положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, відповідно до частини першої статті 143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, законодавством дійсно передбачена виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, однак Закон №2453-VI у редакції, яка була чинною на момент прийняття Верховною Радою України постанови №1515-VІІІ від 08 вересня 2016 року «Про звільнення суддів» та якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм ні щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, ні щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року у справі №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ в редакції до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою звернення позивача в суд стало визнання Конституційним Судом України неконституційності положення підпункту 1 пункту 28 розділу 11 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, яким була скасована ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону від 07 липня 2010 року за № 2453-VI щодо виплати вихідної допомоги суддям у відставці та відповідно до якого, в свою чергу, позивачу не було виплачено вихідної допомоги судді у відставці.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, предметом спору є відшкодування позивачу матеріальної шкоди у виді недоотриманої ним вихідної допомоги судді у відставці, внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII, яким було скасовано ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції закону від 07 липня 2010 року за № 2453-VI щодо виплати вихідної допомоги суддям у відставці.

Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, поняття «збитки» включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Суд першої інстанції правильно зауважив про те, що Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ зазначає, що суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Так, Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник за аналогічних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, зокрема, таке. «У справі, що розглядається, позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання».

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, перш за все, зумовлений тим, що, незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, незважаючи на намагання позивача перевести цей спір у площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу вихідної допомоги судді у відставці.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним у розмірі 271150,00 грн, шляхом списання цієї суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою КМУ «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року № 845 у суду відсутні, оскільки розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу вихідної допомоги судді у відставці, однак позивач не ставить під сумнів відповідність дій відповідачів положенням законодавства, що було чинним на час звільнення його з посади судді, тому підстави та процесуальні повноваження на перевірку зазначених обставин з метою захисту його порушеного права відсутні.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 380/10153/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 18 квітня 2022 року.