Справа № 300/6369/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2022 р. справа № 300/6369/21

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Шумей М.В., розглянувши адміністративну справу за позовною заявою фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови відповідача №ІФ1977/536/АВ/П/ТД-ФС від 22.09.2021 про накладення штрафу у розмірі 60000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно винесено постанову про накладення штрафу за допуск до роботи осіб без укладення трудового договору, оскільки ОСОБА_2 згідно цивільно-правового договору надає послуги з проведення комплексу протиепідемічних заходів під час карантину щодо Covid-2019. Крім того, позивач вказала про те, що Івано-Франківським міським судом, 14.09.2021, винесено постанову про адміністративне правопорушення у справі №344/13262/21, якою визнано позивача винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 статті 41 КУпАП, а тому вважає, що притягнення до відповідальності за одне й те саме порушення двічі є порушенням статті 61 Конституції України.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 клопотання представника позивача про розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом залишено без задоволення.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначив, що під час проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 , за фактичним місцем здійснення діяльності за адресою встановлено, що на робочому місці знаходилась офіціант - ОСОБА_2 , яка надала пояснення, що працює у позивача на посаді офіціанта з 01.07.2021, трудовий договір з нею не укладався, режим роботи з 09.00 до 14:00, заробітну плату ще не отримувала. В ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 надано цивільно-правовий договір від 30.06.2021 №30/06 з терміном дії з 01.07.2021 по 14.07.2021, згідно якого ОСОБА_2 виконує наступні роботи, а саме: надає послуги з проведення комплексу протиепідемічних заходів під час карантину щодо СОVID-2019 у верхньому торговому залі, нижньому торговому залі та на літньому майданчику кафе Бізе , які не відповідають наданому ОСОБА_2 поясненню. Відтак, на момент проведення інспекційного відвідування 14.07.2021 в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_2 виконувала роботу за посадою офіціант (код класифікатора професій - 5123), а тому є ознака трудових відносин, виконання роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою, тобто виконання працівником певної трудової функції. Таким чином, ФОП ОСОБА_1 здійснила фактичний допуск працівника ОСОБА_2 до роботи без належного оформлення трудових відносин, чим порушила вимоги ч.1 ст.21 КЗпП, ч.4 ст.24 КзПП, ПКМУ №413, тим самим вчинила порушення вимог законодавства про працю, відповідальність за яке передбачено ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім того представник відповідача вказав на те, що твердження позивача про притягнення до відповідальності за одне й те саме порушення двічі є порушенням статті 61 Конституції України є безпідставними, оскільки постановою Івано-Франківського міського суду, позивача звільнено від адміністративної відповідальності та оголошено їй усне зауваження.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено про те, що посадовими особами відповідача здійснено фальшування доказів, а саме направлення та наказ про проведення перевірки, та долучила відповідні докази.

Суд, відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, встановив наступне.

Відповідно до наказу №742-Д від 12.07.2021 та направлення №4666 від 12.07.2021, на підставі пп. 3 п. 5, п. 9 Порядку №823, Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області проведено інспекційне відвідування з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині належного оформлення трудових відносин із працівниками у ФОП ОСОБА_1 .

В результаті здійсненої перевірки відповідачем складено акт №ІФ1977/536/АВ від 26.07.2021. Відповідно до вказаного акта, працівниками відповідача встановлено, що ФОП ОСОБА_1 порушила вимоги частини 3 статті 24 КЗпП України та фактично допустила до роботи без належного оформлення трудових відносин працівника.

На підставі вищезазначеного акту відповідачем винесено оскаржену постанову, якою накладено на позивача штраф на суму 60000 грн. на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України за порушення позивачем вимог частини 3 статті 24 КЗпП України.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 14.09.2021 у справі №344/13262//21, позивача звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення та оголошено їй усне зауваження. Зазначена постанова суду набрала законної сили 27.09.2021.

На переконання позивача, постанова відповідача №ІФ1977/536/АВ/П/ТД-ФС від 22.09.2021 про накладення штрафу у розмірі 60000,00 грн є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, і як наслідок, з метою захисту свого порушеного права позивач звернувся із позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

При розгляді та вирішенні даної адміністративної справи суд застосовує приписи законів, а також підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: Конституції України від 28.06.1996 за №254к/96-ВР, Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 за №2747-IV, Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 за №322-VIII, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 за №295 та ін.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Главою XVIII КЗпП України врегульовано здійснення нагляду і контролю за додержанням законодавства про працю. Так, статтею 259 цього Кодексу передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Наказом Державної служби України з питань праці від 04.02.2016 №8 затверджено Положення про Управління Держпраці в Івано-Франківській області, відповідно до якого, здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб є одним з основних завдань Управління.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 (далі - Порядок №295).

Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення, що передбачено пунктом 19 Порядку №295.

Відповідно до пункту 23 Порядку №295, припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Положеннями пункту 11 Порядку №295 передбачено, що інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, серед іншого, під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.

Щодо підтвердження порушення суд зазначає наступне.

Обставини порушення трудового законодавства, зафіксовані в акті інспекційного відвідування від 26.07.2021 №ІФ1977/536/АВ, були предметом дослідження Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області під час розгляду справи № 344/13262/21 про притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у постанові від 14.09.2021 встановив, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 порушила вимоги статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме допустила до роботи ОСОБА_2 без оформлення трудових відносин.

Ці обставини встановлені на підставі дослідження протоколу про адміністративне правопорушення №ІФ1977/536/АВ/П/ПТ від 26.07.2021, копії акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ІФ1977/536/АВ від 26.07.2021, пояснень ОСОБА_2 .

Згідно з частиною 6 статті 78 КАС України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на зміст постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.09.2021 у справі №344/13262/21, яка набрала законної сили 27.09.2021, обставини щодо вчинення позивачем порушень вимог трудового законодавства, які зафіксовані в акті інспекційного відвідування №ІФ1977/536/АВ від 26.07.2021, на підставі частин 4 та 6 статті 78 КАС України не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

Щодо притягнення позивача до відповідальності двічі суд зазначає таке.

Об`єднана палата Верховного Суду під час розгляду справи №260/1743/19 за схожих правовідносин у постанові від 22.12.2020 дійшла висновку, що в умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та статтею 41 КУпАП, має місце подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.

Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України та частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).

Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого:

- штрафи, передбаченні статтею 265 Кодексу законів про працю України, є заходами фінансової відповідальності, а тому підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає;

- фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу "non bis in idem" як складового елементу принципу верховенства права.

Судом встановлено, що позивача було притягнено до відповідальності постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.09.2021 у справі №344/13262/21, яка набрала законної сили 27.09.2021, частиною першою статті 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, що позивача не було притягнено до адміністративної відповідальності на підставі КУпАП, з огляду на таке.

Відповідно до статті 33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). Особливості накладення стягнення при розгляді справ без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Статтею 34 КУпАП визначенні обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення.

Із змісту постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.09.2021 у справі №344/13262/21 вбачається, що при накладенні стягнення, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області, врахував характер вчиненого правопорушення, дані про особу винної, ступінь суспільної небезпечності вчиненого адміністративного правопорушення, місце та час вчинення правопорушення, ставлення винної до скоєного правопорушення, усунення виявлених порушень ще до завершення інспекційного відвідування та складання протоколу про адміністративне правопорушення, відсутність претензій будь-якого характеру у найманого працівника, та визнав обставинами, що пом`якшують відповідальність, а також відсутність обставин, що обтяжують відповідальність. Як наслідок, позивача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, звільнено від адміністративної відповідальності та оголошено їй усне зауваження.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цією конституційною нормою встановлено заборону саме подвійного, а не повторного притягнення до відповідальності. Застосування зазначеного конституційного положення не залежить від того, за яким рішенням особу було притягнуто до відповідальності раніше.

Аналізуючи вищезазначене, суд вважає, що позивача фактично притягнуто до відповідальності за одне й те саме порушення двічі: постановою відповідача від 12.07.2021 та постановою суду від 14.09.2021. Такий результат правозастосування, не зважаючи на причини його виникнення, не узгоджується з цілями ст. 61 Конституції України.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про помилковість позицій відповідача та необхідність скасування оскаржуваної постанови.

Водночас, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, суд не вважає за необхідне надавати детальну відповідь на кожний аргумент сторін викладених у заявах, оскільки це не впливає на суть прийнятого рішення у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області №ІФ1977/536/АВ/П/ТД-ФС від 22.09.2021 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну-особу підприємця ОСОБА_1 у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності, 67, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Шумей М.В.