Справа № 320/12690/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року м.Київ № 320/12690/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Димерської селищної ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання від 02.07.2021 (вх. № 2029/02-22 від 08.07.2021) про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Димерської територіальної громади;

- зобов`язати Димерську селищну раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Димерської територіальної громади, згідно клопотання від 02.07.2021 (вх. № 2029/02-22 від 08.07.2021);

- стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8008,00 грн (908,00 грн судовий збір та 7100,00 грн правова допомога) за рахунок бюджетних асигнувань Димерської селищної ради;

- зобов`язати Димерську селищну раду подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення у даній справі. За наслідками розгляду такого звіту або в разі неподання такого звіту вирішити питання про накладення на керівника суб`єкта владних повноважень - голову Димерської селищної ради ОСОБА_2 штраф у сумі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (95 160,00 грн на момент подання позову).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.07.2021 (вх. № 2029/02-22 від 08.07.2021) на підставі ст. 118 Земельного кодексу України, він звернувся до Димерської селищної ради Київської області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовним розміром 2,0 га. Позивач стверджує, що відповідач протиправно не розглянув його клопотання, посилаючись на недостатню кількість голосів.

Ухвалою суду від 13.10.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що рішенням Димерської селищної ради №702-12-2-VIII від 12.11.2021 відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га біля земельної ділянки з кадастровим номером :10:081:0734 (на схемі ділянка №1) у зв`язку з невідповідністю бажаного місця розташування земельної ділянки Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Абрамівка» Вишгородського район) Київської області, розробленого Інститутом землеустрою УААН - земельні ділянка не відносяться до сільськогосподарських угідь, тому не підлягає передачі у власність громадян в межах норм безоплатної приватизації. 22.11.2021 дане рішення селищної ради підписане Димерським селищним головою та оприлюднено на офіційному сайті Димерської селищної ради, а також 26.11.2021 надіслано представнику позивача. Оскільки відповідачем дотримано вимоги Земельного кодексу України, відповідач стверджує, що підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивач надіслав відповідь на відзив, у якій зазначив про те, що клопотання позивача за вхідним номером № 2029/02-22 було зареєстровано відповідачем 08.07.2021. А отже, 08.08.2021 був останній день строку для прийняття рішення за результатами розгляду клопотання. Однак, рішення відповідачем прийнято лише 12.11.2021, тобто після закінчення визначеного законом строку та після отримання ухвали про відкриття провадження і матеріалів позовної заяви, про що ним зазначається у відзиві. Таким чином, починаючи з 08.08.2021 відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду клопотання позивача. А отже, позовна вимога про визнання бездіяльності протиправною підлягає задоволенню. Водночас жодного рішення Держгеокадастру, Димерської селищної ради або іншого уповноваженого органу щодо віднесення запитуваної позивачем земельної ділянки до земель несільськогосподарського призначення відповідачем не надано. Враховуючи зазначене, відповідачем не підтверджено факт невідповідності цільового призначення запитуваної земельної ділянки, належних доказів цього аргументу матеріали справи не містять. Жодних інших підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідачем не зазначено. Враховуючи, що підстави для відмови відсутні, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача - зобов`язання відповідача надати дозвіл. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які наведені в позовній заяві.

Також, від позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача рішення, яким спірну земельну ділянку було віднесено до категорії земель з іншим цільовим призначенням ніж землі сільськогосподарського призначення.

Дослідивши вказане клопотання заявника, суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні, з огляду на таке.

Положеннями п.5 ч.5 ст.160 КАСУ встановлено, що при зверненні до суду позивач зобов`язаний викласти обставини заявленого позову з посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину. Вказана стаття кореспондується з ч.1 ст.77 КАСУ, в якій передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Також, суд звертає увагу заявника, що витребування доказів судом за клопотанням учасника справи є правом, а не обов`язком суду і реалізація цього права поставлена в безпосередню залежність від добросовісного виконання учасником покладеного на нього обов`язку довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у спорі.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є бездіяльність відповідача щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у той час як заявлений для витребування позивачем доказ стосується безпосередньо підстав відмови у задоволенні клопотання позивача, викладені у рішенні відповідача №702-12-2-VIII від 12.11.2021, яке не є предметом розгляду у межах даної справи. Відтак, підстави для задоволення клопотання позивача про витребування доказів відсутні.

Також, відповідач не погоджуючись з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, надіслав свої письмові заперечення, у яких зазначено про те, що згідно Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства "Абрамівка" Вишгородського району Київської області, розробленого Інститутом землеустрою УААН, бажана земельна ділянка входить до складу земель колективної власності (землі загального користування) КСП "Абрамівка" зі складом угідь "відкриті землі без рослинного покриву (піски)". Крім того, згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Київській області з метою реалізації членами КСП права на отримання у власність пайових земель, у 2006 році МКБП "ГЕОРАД" було розроблено проектно-технічну документацію із землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та виготовленню державних актів на право власності на землю - земельні частки (паї) на території Абрамівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Отже, спірна земельна ділянка входить до складу земель загального користування КСП "Абрамівське" із складом угідь "відкриті землі без рослинного покриву (піски)", які виключені із площ земель, що підлягають розподілу, та не відносяться до угідь сільськогосподарського призначення, які підлягають приватизації громадянами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 (а.с. 10).

02.07.2021 (вхід.№2029/02-22 від 08.07.2021) в інтересах позивача адвокат Дубовий О.В. звернувся до відповідача з запитом про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 га (а.с. 11-12).

До вказаного клопотання представником позивача було додано: графічні матеріали, копія паспорта позивача, ордер, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Листом від 17.09.2021 №2386/02-23 відповідач повідомив представника позивача про те, що клопотання винесено на розгляд 10 сесії УІІІ скликання, що відбулася 14.09.2021. Однак, відповідно до ст. 68 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення не набрало необхідної кількості голосів та вважається відхиленим.

Також, згідно з копією рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 12.11.2021 №702-12-2-УІІІ, наданою відповідачем, позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, у зв`язку з невідповідністю бажаного місця розташування земельної ділянки Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства "Абрамівка" Вишгородського району Київської області, розробленого Інститутом землеустрою УААН - земельна ділянка не відноситься до сільськогосподарських угідь, тому не підлягає передачі у власність громадян у межах норм безоплатної приватизації.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо не розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, звернувся до суду з вимогами про визнання бездіяльності відповідача протиправною, та зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вимогами ст.144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 статті 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно статті 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта).

Статтею 118 Земельного кодексу встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац перший частини сьомої). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розр

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно статті 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта).

Статтею 118 Земельного кодексу встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац перший частини сьомої). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої). У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (абзац третій частини сьомої). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма). Відповідний орган виконавчої влади або орган міс

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У силу положень статті 118 Земельного кодексу України, відповідач зобов`язаний розглянути зазначене клопотання у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17.

Крім того, суд звертає увагу, що положення згаданих вище норм статті 118 Земельного кодексу України свідчать, що обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому таке рішення має бути прийнято у місячний строк з моменту отримання відповідного клопотання особи.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №815/6094/17, від 09.01.2020 у справі №820/4433/17, від 05.03.2020 у справі №461/2290/17 та від 22.09.2020 у справі №462/3546/17.

Судом встановлено, що клопотання ОСОБА_1 від 02.07.2021 (вхід №2029/02-22 від 08.07.2021) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Димерської територіальної громади, надійшло до Димерської селищної ради Київської області 08.07.2021, та розглядалось на засіданні 10 сесії Димерської селищної ради VIII скликання, що відбулась 14.09.2021 року (далі - сесія селищної ради). Однак рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки не прийнято, оскільки не набрало потрібної кількості голосів (поіменне голосування додається).

Надалі, 28.10.2021 року на засіданні постійної комісії селищної ради з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою повторно розглянуто заяву Адвокатського бюро «Олександра Дубового» про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, після чого 12.11.2021 заява повторно розглянута на другому засіданні 12 сесії VIII скликання Димерської селищної ради.

Рішенням Димерської селищної ради №702-12-2-VIII від 12.11.2021 року відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га біля земельної ділянки з кадастровим номером :10:081:0734 (на схемі ділянка №1) у зв`язку з невідповідністю бажаного місця розташування земельної ділянки Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Абрамівка» Вишгородського район) Київської області, розробленого Інститутом землеустрою УААН - земельні ділянка не відносяться до сільськогосподарських угідь, тому не підлягає передачі у власність громадян в межах норм безоплатної приватизації.

Отже, рішення за наслідками розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було прийнято органом місцевого самоврядування з пропуском місячного строку.

Відтак, несвоєчасність прийняття належним чином оформленого рішення відповідачем про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його затвердженні, свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області щодо своєчасного розгляду клопотання представника ОСОБА_1 від 02.07.2021 (вхід.№2029/02-22 від 08.07.2021) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою).

Натомість, судом встановлено, що після відкриття провадження у справі, 12.11.2021 відповідач прийняв рішення №702-12-2-УІІІ «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ", посилаючись на норми ч.2 ст. 22 ЗК України, Переліку угідь згідно з Класифікацією ви, земельних угідь (КВЗУ), який є додатком до Порядку ведення державне земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів У краї №1051 від 17.10.2012 (із змінами), не відноситься сільськогосподарських угідь, враховуючи рекомендації постійної комі селищної ради з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`ятників історичного середовища та благоустрою, керуючись ст.12, ч.2 ст,22, ч.7 ст.1 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України «Про місце самоврядування в Україні», оскільки бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає Проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Абрамівка» Вишгородського району Київської області, розробленого Інститутом землеустрою УААН - земельні ділянка не відносяться до сільськогосподарських угідь, тому не підлягає передачі у власність громадян в межах норм безоплатної приватизації.

Відтак, зважаючи, що відповідач розглянув заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняв рішення від 12.11.2021, яким відмовив позивачеві у наданні такого дозволу, позивачем невірно обрано спосіб захисту стверджуваного порушення права на отримання у власність земельної ділянки.

При цьому, суд зазначає, що надання оцінки вказаному рішенню відповідача, зокрема, підставам відмови позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, знаходиться поза межами розгляду цієї справи, та може бути предметом розгляду іншої справи, у разі оскарження позивачем цього рішення.

Також, з огляду на наявність чинного рішення Димерської селищної ради, не оскарження його позивачем, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Згідно із частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Зважаючи, що мета адміністративного судочинства відповідно до положень ч.1 ст.2 КАС України це ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем спосіб захисту прав не є ефективним, оскільки не відновить його прав на отримання відповідної земельної ділянки.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення теж відсутні.

Згідно абзацу другого частини п`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до копії квитанції від 07.10.2021 №6329 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн (а.с. 9).

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Димерської селищної ради Київської області у розмірі 454 грн.

Також, позивачем заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7100 грн.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частин 1-3 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями частини четвертої статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як убачається з поданої позивачем заяви, сумою, яку останній просить включити до складу судових витрат по оплаті послуг адвоката, пов`язаних з розглядом справи, є 7100,00 грн.

Згідно із частиною 3 статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а відповідно до частини 5 цієї ж статті КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Як убачається з заяви представника позивача та доданих до неї копій документів, на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7100,00 грн. суду надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 25.03.2021 та акт наданої правової допомоги від 07.10.2021.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також, Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents vs. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Також, у справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, пункт 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05 липня 2012 року (далі - Закон 5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставин Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Відтак, судом встановлено, що 25.03.2021 між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро "Олександра Дубового" було укладено договір про надання правової допомоги.

Даним договором визначено, що ОСОБА_1 (замовник) доручає, а адвокатське бюро "Олександра Дубового" в особі керуючого Дубового Олександра Володимировича (виконавець) приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу замовнику в обсязі та на умовах, предбачених цим договором.

Перелік, об`єм та вартість правової допомоги, а також порядок розрахунків, умови та строк оплати вартості правової допомоги за цим Договором, визначається за згодою сторін в актах наданої правової допомоги, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами Договору (п.3 договору).

Згідно з актом наданої правової допомоги від 07.10.2021, відповідно до умов договору, виконавець надав замовнику наступну правову допомогу: надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань, щодо оскарження протиправної бездіяльності Димерської селищної ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання в інтересах Клієнта від 02.07.2021 - 1900 грн; збір та підготовка позовних матеріалів, складання позовної заяви за позовом Клієнта до Димерської селищної ради про визнання протиправною рішення бездіяльності Димерської селищної ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання в інтересах Клієнта від 02.07.2021 та зобов`язання вчинити певні дії - 5200 грн.

Дослідивши надані позивачем документи, враховуючи наведені норми права та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

За таких обставин суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 2000,00 грн, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області (код ЄДРПОУ - 04359488) щодо несвоєчасного прийняття рішення за результатами розгляду клопотання від 02.07.2021 (вх. № 2029/02-22 від 08.07.2021) про надання ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовним розміром 2,0 гектара на території Димерської територіальної громади.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн за рахунок бюджетних асигнувань Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області (код ЄДРПОУ - 04359488).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.