Справа № 420/445/22
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/445/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул.Малопідвальна,16; ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018 р. по 12.11.2021р., -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України, в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року;
стягнути зі Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р. в сумі 722809,4 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 25.07.2003 по 04.12.2014р. проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Одеській області, з 05.12.2014р. по 15.10.2015р. в 5 управлінні Військової контррозвідки ДКР СБУ, з 16.10.2015р. по 28.09.2018р. 3 управлінні ДКІБ СБУ. Наказом Голови СБУ №1252-ос від 28.09.2018р. позивача звільнено із військової служби за станом здоров`я, загальна вислуга складає 27 років. Відповідач станом на дату звільнення позивача не здійснив розрахунок усіх належних до виплати позивачу коштів, судовими рішеннями у справах № 420/32117/20, 420/13812/21 встановлено, що СБУ діяло протиправно під час не нарахування позивачу компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення під час його звільнення. Крім того, одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 122665,74грн. була нарахована та виплачена лише 04.02.2019р. Згідно довідок ФЕУ Служби безпеки України від 26.11.2021р.:
- одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в сумі 124533,75грн. була нарахована та виплачена лише 04.02.2019р. у розмірі 122665,74грн., тобто через 128 днів після звільнення;
- відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020р. по справі №420/32117/20 позивачу була нарахована грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік в сумі 30995,07грн. та виплачена лише 27.05.2020р., на картрахунок з урахуванням податків та зборів у розмірі 30530,14грн., тобто через 606 днів після звільнення;
- відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2021р. по справі №420/13812/21 позивачу була нарахована індексація за період з 01.02.2015р. по 28.02.2018р. у розмірі 5898,77грн. та виплачена лише 12.11.2021р., на картрахунок з урахуванням податків та зборів у розмірі 5810,29грн., тобто через 1140 днів після звільнення.
Оскільки відповідач не виплатив позивачу кошти у повному розмірі під час звільнення, позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі норм ст.ст.116, 117 КзПП України.
Ухвалою від 17.01.2022 р. позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою від 16.02.2022р., зокрема, прийнято до розгляду позовну заяву; відкрито провадження в адміністративній справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті; зобов`язано Службу безпеки України надати до Одеського окружного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали відомості про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р.
17.02.2022р. (вх. № 10091/22) від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій заявник просить:
визнати причини пропуску строку на оскарження рішення Служби безпеки України щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно впродовж проходження військової служби у повному обсязі, стягнення грошової компенсації без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, а також, за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 01 січня 2018 року, поважними;
доповнити позовні вимоги, шляхом викладення пункту 3 прохальної частини в такій редакції: «Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України, які полягають у не нарахуванні позивачу грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно впродовж проходження військової служби в повному обсязі, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 13.03.2016 р., без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 1 січня 2018 року;
доповнити позовні вимоги, шляхом викладення пункту 4 прохальної частини в такій редакції:« Стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 148350грн. з урахуванням податків та зборів - грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно впродовж проходження військової служби в повному обсязі, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 року №178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 1 січня 2018 року.
Ухвалою суду від 22.02.2022р. заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог від 17.02.2022р. (вх. № 10091/22) повернуто позивачу.
За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до довідки управління Служби безпеки України в Одеській області від 18.01.2021 №65/21/17 підполковник запасу Служби безпеки України ОСОБА_1 (М-047063), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в СБ України з 25.07.2003р. по 28.09.2018р. на посадах офіцерського складу. Звільнений з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за п.п. «а» п.61, п.п. «б» (за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) п.2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас СБ України, з правом носіння військової форми одягу, виключений зі списків особового складу з 28.09.2018. Наказ Голови СБ України від 28.09.2018 №1252-ос.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020р. у справі №420/3217/20 адміністративний позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Фінансово-економічного управління Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки; зобов`язано Фінансово-економічне управління Служби безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2021р. у справі № 420/13812/21 визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 рр. та з 01.03.2018 по 28.09.2018 рр.; зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 28.02.2018 рр. та з 01.03.2018 по 28.09.2018 рр.
Згідно довідок Фінансово-економічного управління Служби безпеки України:
- №21/2/2-1514 від 26.11.2021р. після звільнення з військової служби ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) Фінансово- економічним управлінням СБ України була нарахована та виплачена:1. Грошова компенсація вартості речового майна в сумі 46002 грн. 93 коп., перерахована 29.09.2018 року на його картрахунок з урахуванням податків та зборів у розмірі 45312 грн. 89 коп. 2. Одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в сумі 124533 грн. 75 коп., перерахована 04.02.2019 року на його картрахунок з урахуванням податків та зборів у розмірі 122665,74грн.;
- №21/2/2-1515 від 26.11.2021р. згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року №420/3217/20/18440/20, ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) нарахована та виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік в сумі. 30995 грн. 07 коп., та перерахована на його картрахунок з урахуванням податків та зборів 27.05.2021 року розмірі 30530 грн. 14 коп.; згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду (Справа №420/13812/21 від 08.10.2021 року) індексація нарахована та виплачена за період з 01.02.2015 року по 28.02:2018 рік у розмірі 5898 грн. 77 коп., та перерахована на його картрахунок з урахуванням податків та зборів 12.11.2021 року у розмірі 5810 грн. 29 коп.;
- №21/2/2-1516 від 26.11.2021р. грошове забезпечення ОСОБА_1 з 01.08.2018 року по 30.09.2018 року складало: серпень 2018р. 18720,78грн., вересень 2018р. 18720,78грн., всього 37441,56грн.
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби з 28.09.2018.2017 р., а остаточний розрахунок при звільненні проведено лише 12.11.2021р.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За правилами предметної підсудності, встановленими ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).
За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.
Так, судом встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2014р. по 28.02.2018р. та з 01.03.2018р. по 28.09.2018р.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами адміністративної справи, позивача звільнено з військової служби з 28.09.2018 р., а одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби була виплачена 04.09.2019р., грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 27.05.2021р., індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2014р. по 28.02.2018р. та з 01.03.2018р. по 28.09.2018р. 12.11.2021р.
Час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та рішень Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020р. у справі № 420/32117/20 та від 08.10.2021 № 420/13812/21 починається з 29.09.2018р.
Враховуючи, що 04.02.2019р., 27.05.2020р. та 12.11.2021р. відповідач перерахував позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 122665,74 грн., компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки в сумі 30530, 4 грн. та індексацію грошового забезпечення в сумі 5810,29грн., час затримки розрахунку при звільненні закінчується 11.11.2021р.
За встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України.
Згідно з ч.1 ст.27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за положеннями якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.
З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно довідки про проходження військової служби Наказом Голови СБУ №1252-ос від 28.09.2018 року ОСОБА_1 звільнено із військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини, тобто останній розрахунковий період з 01.08.2018р. по 28.09.2018 року складав 59 днів.
Відповідно до довідки ФЕУ Служби безпеки України №21/2/2-1516 від 26.11.2021р. грошове забезпечення ОСОБА_1 з 01.08.2018р. по 30.09.2018р. складало: серпень 2018р. 18720,78грн., вересень 2018р. 18720,78грн., всього 37441,56грн.
Відтак, враховуючи наведене, аналізуючи норми чинного законодавства та встановлені судом обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльністі Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року та зобов`язання Служби безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100від 08.02.1995 року.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул.Малопідвальна,16; ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018 р. по 12.11.2021р., - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в період з 29 вересня 2018 року по 12 листопада 2021 року.
Зобов`язати Службу безпеки України (01601, м. Київ, вул. Малопідвальна,16; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2018р. по 12.11.2021р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.
В решті позовних вимог, відмовити.
Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.