Справа № 160/3480/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року Справа № 160/3480/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішень №0019 від 17.01.2022р., №0075 від 22.02.22022р., -

ВСТАНОВИВ:

10.02.2022р. (згідно відомостей Укрпошта Експрес) Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.04.2022р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 17.01.2022р. за №0019;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 22.02.2022р. за №0075 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за вищенаведеним оспорюваними рішеннями позивача було притягнуто до відповідальності у вигляді накладення штрафу у розмірі 2567,00 грн. та 1700 грн. відповідно за наступні порушення, а саме: ТОВ «Стиль Д» повторно прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами (п`ять місць) на фасаді будинку за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 106 без дозволу органів місцевого самоврядування в порушення ч.1 ст. 16 Закону України «Про рекламу»; не надано інформацію про вартість розповсюдження реклами, таким чином, неможливо встановити вартість розповсюдження реклами в порушення ч.2 ст.26 вказаного Закону: на вимогу відповідача від 08.10.2021р. у вказаний термін не надано жодних документів про вартість розповсюдження реклами в порушення вимог ч.1 ст.16, ч.2 ст.26 наведеного Закону. Однак, підприємство вважає наведені рішення незаконними, протиправними та такими, що підлягають скасуванню з підстав того, що інформаційний носій, який містить інформацію, що у приміщенні, розташованому за адресою: вул. Княгині Ольги, 106, м. Львів знаходиться магазин торгівельної мережі «ПРОСТОР» та інформацію про те, що даний магазин реалізує товари для краси та догляду, який розміщений на першому поверсі будівлі, на її зовнішній поверхні, а отже, такий інформаційний носій не є зовнішньою рекламою, у розумінні приписів Закону України «Про рекламу», а є вивіскою (табличкою) згідно до вимог ч.8 ст.8, ч.6 ст.9 вказаного Закону, тому вважає, що така інформація не вважається рекламою та не потребує відповідного дозволу органів місцевого самоврядування на її розміщення, а відповідно, і не є порушенням вимог ч.1 ст.16 наведеного Закону; на виконання вимоги відповідача від 08.10.2021р. та від 07.12.2021р, яка була отримана позивачем 17.12.2021р., позивач 28.12.2021р. направив на адресу відповідача всі зазначені у вимогах відповідача копії документів, які відповідач отримав 05.01.2022р., у тому числі і акт здачі-приймання робіт №159 від 22.10.2020р. та договір №19/10-2020 згідно яких послуги з розміщення на зовнішній поверхні приміщення вивіски становлять 61,00 грн., проте, вказані документи не були враховані відповідачем при прийнятті оспорюваних рішень безпідставно, тому накладення на позивача штрафу саме у розмірі 2567,00 грн. та у розмірі 1700 грн. вважає безпідставним та такими, що суперечать приписам ч.7 ст.27 Закону України «Про рекламу»; за оспорюваними рішеннями до позивача застосовано штрафні санкції за повторне порушення, що є незаконним, оскільки як вказує позивач, за таке ж саме порушення (за самовільне розміщення зовнішньої реклами на фасаді будинку, не надання точної інформації про вартість розповсюдженої реклами) позивача було уже притягнуто до відповідальності згідно до рішення №0400 від 03.12.2021р., при цьому, вказаний інформаційний носій було розміщено ще 22.10.2020р. та у подальшому ніяким чином не розміщувався, тому позивач не може бути притягнутий до відповідальності за одне й те ж саме порушення двічі за приписами ст.61 Конституції України (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 21.02.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 21.03.2022р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності притягнення до відповідальності двічі за одне й те саме порушення (03.12.2021р. та 17.01.2022р.) з урахуванням вимог ст.61 Конституції України, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.63).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, від відповідача 01.04.2022р. засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими, а оскаржуване рішення прийнято з дотриманням чинного законодавства, тому вважає, що правові підстави для його скасування відсутні, з огляду на те, що згідно копії фотофіксації конструкцій, розміщених позивачем та інших матеріалів справи, такі конструкції (5шт.) розміщені на фасаді будинку по АДРЕСА_1 , дані конструкції являються рекламними конструкціями, які використовуються для доведення реклами до її споживача, тобто, з метою доведення до третіх осіб інформації про товар чи особу, яка здійснює його розповсюдження в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару, тому вважає, що встановлені дані щодо розміщення спеціальних конструкцій позивачем є зовнішньою рекламою та потребують відповідного дозволу органу місцевого самоврядування на їх розміщення. Щодо наданих підприємством запитуваних документів, зокрема, акту приймання-передавання робіт від 22.10.2020р. №159, договору №19/10-2020 згідно яких послуги з розміщення на зовнішній поверхні приміщення становлять 61,00 грн., відповідач зазначає, що наведені документи підтверджують лише факт замовлення та оплати позивачем виготовлення та монтажу реклами, однак, в порушення вимог ч.2 ст.26 Закону про рекламу товариством не надано точну інформацію про вартість розповсюдження реклами, що унеможливило встановлення вартості розповсюдженої реклами. З приводу притягнення позивача двічі до юридичної відповідальності одного виду, за одне і те саме правопорушення, відповідач вказує на те, що позивача було притягнуто до юридичної відповідальності за поданням від 09.07.2021р., тоді як, у даному випадку, оспорюване рішення було прийнято на підставі подання Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради за №23/Р-1-3663 від 28.09.2021р. про порушення законодавства про рекламу, тобто, позивача притягнуто до відповідальності за інше подання та за приписами абз.5 ч.4 ст.27 Закону про рекламу повторне вчинення перелічених порушень протягом року тягне за собою накладення штрафу у подвійному від передбаченого за ці порушення розмірі. А оскільки під час розгляду справи про порушення законодавства про рекламу було встановлено, що в порушення вимог ч.1 ст.16 Закону про рекламу позивач продовжує самовільне розміщення зовнішньої реклами без дозволу органів місцевого самоврядування, відтак, відповідачем було прийнято оспорюване рішення про накладення на позивача штрафу з дотриманням вимог чинного законодавства та в межах своїх повноважень (а.с.67-72).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 20.04.2022р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» зареєстроване як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, бульвар Слави, будинок 7 К, видами діяльності якого є, зокрема, 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний), які реалізуються через власну торгівельну мережу магазинів «ПРОСТОР», що підтверджується відомостями з ЄДРПОУ від 02.12.2019р. та наявною у справи інформацією, які не оспорюються сторонами (а.с.9,17,26,37-49).

Згідно до наявних в матеріалах справи копії договорів суборенди №2707-01/18 від 27.07.2018р, №7825/20 від 01.11.2020р., та №7825/20-12-10 від 10.12.2020о. позивач орендує частину нежитлового приміщення загальною площею 210,00 кв.м. розташованого у будівлі, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, будинок 106, об`єкт суборенди використовується виключно з метою розміщення магазину продовольчих та непродовольчих товарів «ПРОСТОР» (а.с.37-49).

08.10.2021р. та 07.12.2021р. Головним управлінням Держпродспоживслужби у Львівській області на адресу позивача була надіслані вимоги за №07_4-12/7101 та №07_4-12/8734 у яких було зазначено, що на його адресу надійшло подання від 09.07.2021р. та від 28.09.2021р. щодо виявленого порушення вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу», а саме: розміщено зовнішню рекламу (п`ять місць) на фасаді будинку за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку із чим було запропоновано надати до управління документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення управлінням повноважень щодо контролю за розповсюджувачами реклами, до зазначеної вимоги було додано і подання №23/Р-28-2169 від 09.07.2021р. та №23/Р-1-3663 від 28.09.2021р., які містять відповідні фотозображення, зроблене датами: «01/07/2021» та «2021-9-10 10:56», що підтверджується змістом копій наведених вимог та копіями подань(а.с.15-17, 24-26).

На виконання наведених вимог позивачем на адресу відповідача були направлені відповідні пояснення за вих. №3674-ЮД від 29.10.2021р. та за вих. №3982-ЮД від 28.12.2021р. з долученням до них копії договору від 19.10.2010р. №19/10-2020; акту здачі-приймання робіт №159 від 22.10.2020р.; рахунку фактури №153 від 21.10.2020р.; виписки з ЄДР щодо позивача; договір суборенди від 10.12.2020р. №7825/20-12-10; супровідний лист від 03.12.2021р. №07_4-12/8642; докази про направлення та отримання відповідачем пояснень та документів (опис вкладення, пояснення №3674-ЮД від 29.10.2021р., повідомлення про вручення поштового відправлення); довіреність на підтвердження повноважень представника від 21.12.2020р. №216 ( а.с.19-20, 28).

Наведені письмові пояснення з доданими до них документами були отримані відповідачем 04.11.2021р. та 05.01.2022р. відповідно, що підтверджується копією опису поштового вкладення, квитанцією про відправлення від 01.11.2021р. та від 28.12.2021р. та поштовим повідомленням, які наявні в матеріалах справи (а.с.21-23,29-31).

Проте, незважаючи на вищенаведені подані документи позивачем на вимогу відповідача, останній 17.01.2022р. та 22.02.2022р. відповідно склав протоколи за №0021, №0094 засідання стосовно справи про порушення законодавства про рекламу, за змістом якого було встановлено, що в порушення вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу» ТОВ «Стиль Д» повторно прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами (п`ять місць) на фасаді будинку за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 106 без дозволу органів місцевого самоврядування. Листом від 28.12.2021р. №39882-ЮД ТОВ «Стиль Д» надано письмове пояснення по факту вчинення правопорушення, однак, в порушення вимог ч.2 ст.26 Закону України «Про рекламу» не надано точну інформацію про вартість розповсюдження реклами. Таким чином, неможливо встановити вартість розповсюдження реклами; в порушення вимог ч.2 ст.26 Закону України «Про рекламу» позивачем на вимогу відповідача від 08.10.2021р. у вказаний термін не надано жодних документів про вартість розповсюдження реклами в порушення вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу», що підтверджується змістом наведеного протоколу (а.с.13,118).

Також, за вказані вище правопорушення посадовою особою відповідача 17.01.2022р. та 22.02.2022р. були прийняті наступні рішення, а саме:

- за №0019 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, зі змісту якого видно, що за порушення ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу» (ТОВ «Стиль Д» повторно прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами (п`ять місць) на фасаді будинку за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, 106 без дозволу органів місцевого самоврядування); за порушення вимог ч.2 ст. 26 вказаного Закону (не надано точну інформацію про вартість розповсюдження реклами, через що неможливо встановити вартість розповсюдження реклами) на підставі ст.27 Закону України «Про рекламу» до позивача застосовано штраф у розмірі 2567 грн.00 коп. (а.с.11-12);

- за №0075 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, зі змісту якого вбачається, що за порушення вимог ч.2 ст.26 Закону України «Про рекламу» (ТОВ «Стиль Д» на вимогу відповідача від 08.10.2021р. №07-4-12/7101 у вказаний термін не надано жодних документів про вартість розповсюдження реклами з порушенням вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу») на підставі ст.27 Закону України «Про рекламу» до позивача застосовано штраф у розмірі 1700 грн. (а.с.117).

Правомірність прийняття вищенаведених рішень про накладення штрафу на позивача є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову повністю, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами врегульовані Законом України «Про рекламу» (далі Закон про рекламу) та Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 (далі Типові правила).

За приписами статті 1 Закону про рекламу встановлено, що реклама це інформація про особу чи товар, розповсюджена у будь-якій формі та у будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Частиною першою статті 16 Закону про рекламу передбачено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до вимог частини восьмої статті 8 Закону про рекламу встановлено, що розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Згідно до частини першої статті 9 Закону про рекламу визначено, що реклама має бути чітко відокремлена від іншої інформації, незалежно від форми чи способів розповсюдження, таким чином, щоб її можна було ідентифікувати як рекламу.

Частиною шостою статті 9 Закону про рекламу передбачено, що вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

Аналогічні приписи містяться і у пункті 2 Типових правил.

Аналізуючи вищенаведені приписи чинного законодавства у сфері розповсюдження реклами, можна дійти висновку про те, що розміщення інформації про товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, вивіски чи таблички з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, розміщені на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

Так, як встановлено судом із наданих учасниками справи документів, позивач орендує частину нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Княгині Ольги, будинок 106 з метою розміщення його магазину продовольчих та непродовольчих товарів «ПРОСТОР», що підтверджується змістом копій договорів суборенди, доданих до позову (а.с.37-49).

Також, зі змісту фотокопій зображень даного магазину «ПРОСТОР», зроблених самим відповідачем 01/07/2021 та 2021-9-10 о 10:56 та відображених у поданнях №23/Р-28-2169 від 09.07.2021р. та №23/Р-1-3663 від 28.09.2021р. (які були підставами для прийняття оспорюваних рішень) вбачається, що вказаний магазин розташований на першому поверсі та на зовнішній поверхні фасаду будівлі, вітрина магазину (не вище першого поверху) містить наступні зображення на інформаційних носіях (елементи обладнання), а саме: обличчя трьох жінок; найменування магазину: «PROSTOR»; написи «Краса та догляд»; «Магазин краси та догляду»; «Твій власний образ»; «Знайти свій….» далі напис через погану його якість дочитати не можливо (а.с.17,73,24-26,104).

При цьому, слід зазначити, що зміст наведеної інформації не містить жодного заклику придбавати індивідуально визначений товар, що реалізується суб`єктом господарювання позивачем.

Таким чином, виходячи із аналізу наведених вище обставин у частині відображення змісту вказаних вище зображень, які містяться на фотокопіях, зроблених самим відповідачем та відображених у його поданнях та приписів вищенаведеного законодавства, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наведена вище інформація фактично є найменуванням магазину «ПРОСТОР», тобто його вивіскою (табличною), а також міститься інформація про товар, який реалізується у цьому магазині (без індивідуально визначення товару), у тому числі і на інформаційних носіях, які є елементами відповідного обладнання та яка розміщена на зовнішній поверхні фасаду будинку (на елементах обладнання вітрини магазину) не вище першого поверху, де знаходиться надане у користування позивачеві приміщення, ця інформація не містить закликів придбавати відповідно визначений конкретний товар або послугу, що реалізується суб`єктом господарювання, тому така інформація не є рекламою у розумінні частини 8 статті 8 та частини 6 статті 9 Закону про рекламу.

Також судом враховується і те, що інформація може бути визнана рекламою тоді, коли вона вказує на конкретну, індивідуально визначену особу, або на конкретний, індивідуально визначений товар, із зазначенням найменування, якісних показників, країну походження, виробника, тощо.

Проте, вказана вище інформація відображена на відповідних зображеннях таких даних не містить, а отже, не може вважатися рекламою, з урахуванням того, що таких обставин судом не встановлено, а відповідних доказів на спростування наведеного відповідачем суду не надано.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що вищенаведені зображення про найменування магазину, є фактично його вивіскою (табличкою), інформація про товар, який реалізується магазином «ПРОСТОР» без зазначення конкретно вираженого товару та без закликів до його придбання, наведена у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, не вище першого поверху фасаду будівлі, яка орендується позивачем, не є рекламою у розумінні Закону про рекламу, тому не потребують спеціального дозволу на розміщення зовнішньої реклами.

А отже, зазначені вище обставини і не можуть бути підставами для притягнення позивача до відповідальності за порушення статті 16 Закону про рекламу за оспорваними рішеннями.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 11.08.2021р. у справі №323/809/17, яка є обов`язковою для застосування адміністративним судом у подібних правовідносинах у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано жодних допустимих і належних доказів, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваних рішень, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом, які відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи відповідача, тому відхиляються судом, з приводу того, що конструкції, розміщені позивачем на фасаді будинку по АДРЕСА_1 являються рекламними конструкціями, які використовуються для доведення реклами до її споживача, наведені спеціальні конструкції є зовнішньою рекламою у розумінні ст.1 Закону про рекламу тому потребують відповідного дозволу органу місцевого самоврядування на їх розміщення, з огляду на те, що по-перше, як уже було встановлено, вказані наведені зображення містять інформацію про найменування магазину «ПРОСТОР», не містять закликів до придбання конкретного вираженого товару, що реалізується позивачем, зображена на елементах обладнання вітрини магазину інформація розташована на першому поверсі магазину, приміщення якого орендується позивачем, тому у відповідності до вимог ч.8 ст.8 та ч.6 ст.9 Закону про рекламу така інформація не є рекламою, зазначене відповідачем не спростовано.

При цьому, судом враховується і те, що саме по собі розміщення позивачем спеціальних конструкцій з інформацією про найменування магазину, інформацією про товар, що реалізується позивачем без зазначення індивідуально вираженого товару (без його найменування, якісних показників, країни походження та виробника) та без закликів до його придбання, ще не може свідчити про розміщення на них зовнішньої реклами, що потребує спеціального дозволу, з урахуванням того, що зазначене суперечить та спростовується приписами ч.8 ст.8 Закону про рекламу за якими передбачено, що навіть розміщення інформації про товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, не вважається рекламою, а отже, зображення на інформаційних носіях конструкціях, що розташовані на першому поверсі фасаду будівлі, яка знаходиться у користуванні позивача на підставі договору суборенди, не вважається рекламою.

Є безпідставними і необґрунтованими та відхиляються судом доводи відповідача у відзиві з приводу можливості застосування до позивача відповідальності за повторне порушення норм чинного законодавства у сфері реклами, що передбачено приписами абзацу 5 ч.4 ст.27 Закону про рекламу, якою передбачено, що за повторне вчинення перелічених порушень протягом року тягне за собою відповідальність у вигляді накладення штрафу на таку особу у подвійному розмірі, позивача уже було притягнуто до відповідальності за таке ж порушення у липні 2021р., а повторно, встановлено порушення позивачем вимог законодавства (самовільне встановлення конструкцій позивачем) у поданні від 02.09.2021р. (а.с.73), з огляду на те, що по-перше, у оспорюваному рішенні не наведено жодних обґрунтувань щодо повторності порушення позивачем вимог законодавства про рекламу, що позбавляє таке рішення як акт індивідуальної дії його обґрунтованості та суперечить правовій визначеності; по-друге, повторність самовільного встановлення конструкцій позивачем після 09.07.2021р., 02.09.2021р. судом не встановлено, а відповідачем жодними належними доказами не підтверджена; по-третє, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення згідно до ст.61 Конституції України, вказана норма має вищу юридичну силу та у разі невідповідності норм законів України, підлягають застосуванню саме норми Конституції України, як норми прямої дії.

Як встановлено судом із наявних в матеріалах справи документів, зокрема і наданих самим відповідачем, на підставі подання від 09.07.2021р. №23/Р-28-2169 відповідачем було прийнято рішення про застосування до позивача штрафу у розмірі 2550,00 грн. від 03.12.2021р. №0400, а саме: за самовільне розміщення зовнішньої реклами на фасаді будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; не надано точну інформацію про вартість розповсюдження реклами, таким чином, неможливо встановити вартість розповсюдження реклами(а.с.26,33); на підставі подання від 28.09.2021р. №23/Р-1-3663 відповідачем було прийнято рішення про застосування до позивача штрафу у розмірі 2567,00 грн. від 17.01.2022р. №0019, а саме: повторно прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами на фасаді будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; не надано точну інформацію про вартість розповсюдження реклами, таким чином, неможливо встановити вартість розповсюдження реклами(а.с.11, 17), при цьому, застосований розмір штрафу (2567,00 грн.) за оспорюваним рішенням не відповідає розміру, встановленому абз.5 ч.4 ст.27 Закону про рекламу (у подвійному розмірі від передбаченого за ці порушення), що не відповідає як вимогам абзацу 5 частини 4 ст.27 Закону про рекламу, так і суперечить вимогам ст.61 Конституції України, оскільки відповідачем повторність такого порушення (самовільне прийняття позивачем рішення про розміщення зовнішньої реклами після 09.07.2021р., 02.09.2021р.) судом не встановлена (таких рішень позивачем не приймалось), а відповідачем не доведена жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних рішень, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач під час їх прийняття діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваних рішень про застосування до позивача штрафу відповідачем були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування вищенаведених оспорюваних рішень.

При цьому, судом враховується і те, що при прийнятті даного рішення, судом враховується позиція Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) 09.12.1994, п.29). Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача у справі на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн. коп. понесені позивачем згідно платіжного доручення №5405 від 10.02.2022р. (а.с.6,62).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» до Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішень №0019 від 17.01.2022р., №0075 від 22.02.22022р., задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області №0019 від 17.01.2022р., №0075 від 22.02.2022р.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області (79011, м. Львів, вул. Вітовського, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» (49100, м. Дніпро, бул. Слави, 7К, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн. 00 коп. (дві тисячі чотириста вісімдесят одна грн. 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва