Справа № 540/4164/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/4164/20

Головуючий І інстанції Пекний А.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 25.08.2021р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.12.2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат А.Меламед звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним ГУ Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення позивачу пенсії;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №2004 від 21.08.2020р. про відмову у поновленні позивачу пенсії;

- зобов`язати відповідача провести з 07.10.2009р. поновлення позивачу пенсії відповідно до норм ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату на зазначений у позові банківський рахунок з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу по досягненню пенсійного віку та наявності 42 років страхового стажу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась йому до виїзду за кордон. 14.03.2019 року представник позивача, на підставі нотаріально посвідченої довіреності особисто звернувся до відповідача, з нотаріально посвідченою та апостильованою особистою заявою ОСОБА_1 про поновлення пенсії. Однак, 25.03.2019 року відповідач своїм листом незаконно відмовив ОСОБА_1 у поновленні пенсії. В подальшому ж, 16.04.2019р., 08.05.2019р., а потім і рішенням від 21.08.2020р. відповідач знову повторно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії, з чим позивач не погодився та звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Херсонського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року відмовлено у відкритті провадження за даним адміністративним позовом на підставі п.2 ч.1 ст.170 КАС України. Повернуто даний позов а судовий збір позивачу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 року вказану вище ухвалу судді Херсонського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року скасовано та справу направлено до суду 1-ї інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення від 21.08.2020р. №2004 «Про розгляд заяв на поновлення виплати пенсії гр. ОСОБА_1 ». Зобов`язано ГУ ПФУ у Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії за вислугу років від 18.02.2019р. та прийняти рішення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 року № 22-1, з урахуванням висновків суду.У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішення окружного суду від 25.08.2021р., представник ГУ ПФУ у Херсонській області 24.09.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати вказане рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25.08.2021р. та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні даного позову у повному обсязі.

Позивач та його представник вказане вище рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржили.

06.10.2021 року матеріали даної справи, разом із вказаною апеляційною скаргою, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2021 року вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено її розгляд в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оскаржуване судове рішення та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом 1-ї інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач громадянин України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), мешканець м.Сімферополь АР Крим, з 25.07.1996р. отримував пенсію за віком.

У лютому 1998 році позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон (Ізраїль), де 11.02.1998р. став на консульський облік, після чого, з лютого 1998р. виплата йому пенсії припинилася.

18.02.2019р. позивач, через свого представника звернувся до Уповноваженого управління пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії, надавши усі необхідні документи.

Однак, ГУ ПФУ у Херсонській області своїм листом від 25.03.2019р. відмовило позивачу у задоволенні вказаної вище заяви з 2-х підстав, т.б. з підстав не особистого звернення та відсутності документу, який підтверджує громадянство України.

08.04.2019р. позивач, через свого представника, повторно звернувся до пенсійного органу із аналогічною заявою про поновлення пенсії, до якої додав додаткові документи.

Проте, відповідач своїми листами від 16.04.2019р. та 08.05.2019р. знову відмовив позивачу у задоволенні і цих заяв.

Не погодившись із такими діями пенсійного органу, позивач оскаржив їх до суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020р. у справі №540/2004/19 рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30.10.2019р. скасовано та ухвалено нову постанову, якою зобов`язано ГУ Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії за віком від 18.02.2019р. та прийняти рішення відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003р. №1058-IV та порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, з урахуванням висновків суду.

Далі, ГУ ПФУ в Херсонській області, на виконання вказаної постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020р., було повторно розглянуто заяву позивача від 18.02.2019р. та прийнято рішення від 21.08.2020р. №2004, яким ОСОБА_1 було знову відмовлено у поновленні виплати пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача від 21.08.2020 №2004, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності та передчасності спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Як слідує зі змісту приписів ст.1 Закону України №1058-IV, «пенсіонер» - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (ч.3 ст.4 ЗУ №1058-IV).

Відповідно до вимог ст.7 цього ж Закону №1058-ІV, принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Так, як передбачено п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

А як свідчать норми ст.51 Закону №1058-ІV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому, слід зазначити, що міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Як загально відомо, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 ч.1 ст.49, друге речення статті 51 Закону України №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до положень даного рішення КСУ, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, за своїм змістом рішення Конституційного Суду України фактично надає висновок щодо неконституційності положень Закону №1058-ІV стосовно пенсіонерів, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Внаслідок його ухвалення у таких осіб відновилось право на отримання призначеної пенсії, а у органів Пенсійного фонду України відновився обов`язок поновити виплату такої пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера.

Як визначено ст.1 Закону №1058-IV,«пенсія» - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 2 ст.49 Закону №1058-IV встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1).

Відповідно до п.1.5 вказаного Порядку №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, пунктом 1.5 Порядку №22-1 чітко передбачена можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Аналогічна правова позиція з цих питань викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018р. у справі №757/12134/14-а та у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020р. у аналогічній справі №540/2004/19.

Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем. Вказаний факт також не заперечується відповідачем. Отже, за таких обставин, висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог п.1.5 Порядку №22-1 та необхідності особисто звернутися із заявою на поновлення пенсії, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необґрунтованим та відповідаючим діючому законодавству.

Аналогічного висновку з подібних питань дійшов і П`ятий апеляційний адміністративний суду своїй постанові від 01.07.2020р. у справі №540/2004/19 за первісним позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Херсонській області.

Крім того, слід зауважити, що у вказаній вище постанові П`ятий апеляційний адміністративний суд зазначив, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Таким чином, питання про поновлення виплати раніше призначеної пенсії вирішується на підставі поданої до пенсійного органу заяви встановленого зразка, а її розгляд завершується прийняттям пенсійним органом відповідного рішення, у якому чітко зазначаються усі мотиви і підстави його прийняття.

При цьому, під час розгляду заяви, пенсійний орган перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, їх копій, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Також, згідно з абз. 1 п. 2.9 Порядку №22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При чому, відповідно до п.2.22 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до вимог ст.5 Закону України від 18.01.2001р. №2235-III «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Абзацом 1 пункту 2.9 Порядку № 22-1 встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Таким чином, з викладеного можна дійти висновку, що право громадянина України на пенсійне забезпечення є беззаперечним та становить складову гарантованого Конституцією права на соціальний захист для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості. Відповідне право не може пов`язуватись, зокрема, з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Аналогічного висновку з цих питань дійшла і колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у постанові від 01.07.2020р. у справі №540/2004/19.

Разом з тим, слід зауважити, що наведеними нормами закону та підзаконними нормативно-правовими актами передбачений механізм реалізації відповідного права особи. Дотримання вказаного механізму є обов`язковим не тільки для суб`єкта владних повноважень, але й для особи, що звернулась за поновленням виплати пенсії.

Так, як вже вказувалося вище, одним з обов`язкових вимог до заявника дійсно є подання ним разом з заявою свого паспорту (або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як зазначалося вище, згідно із ст.5 Закону України Про громадянство України, документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 13 Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012р. №5492-VI, до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, відносяться паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України.

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст.13 вказаного Закону, до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Так, як встановлено судами обох інстанцій, представник позивача, звертаючись до територіального пенсійного органу, не надав, ані паспорт позивача, як того вимагає п.2.9 Порядку №22-1, ані жодного з вищезазначених документів, що посвідчують особу в розумінні наведеної норми.

Отже, представником позивача, в даному випадку,дійсно не було надано до ГУ Пенсійного фонду України в Херсонській області належного документа, який би посвідчував особу позивача.

Насправді ж, представником позивача подано до ГУ ПФУ в Херсонській області лише тільки копію посвідчення особи - громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , без номеру, що видана відділенням МВС в м.Рішон-Ле-Ціон 04.03.1998р.у, яка також була надана і до суду.

При цьому, також слід зауважити й про те, що представником позивача теж не надано і до суду жодного з документів, що посвідчує особу позивача, окрім копії закордонного паспорту позивача для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 16.12.1997р., строк дії якого закінчився ще 16.12.2007 року. Посилання ж представника позивача на те, що строк дії вказаного паспорту для виїзду за кордон був продовжений до 16.12.2017 року жодним доказом не підтверджено.

Однак, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, з цього приводу вказує, що посвідчення особи - громадянина Ізраїлю, яке видано Державою Ізраїль, та копія якого надана до ГУ ПФУ в Херсонській області, не є належним підтвердженням ані громадянства України, ані особи заявника.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позивачем, в даному випадку, дійсно не було дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки заява про поновлення виплати пенсії за віком подана без врахування вимог ст.44 Закону №1058-IV щодо необхідного пакету документів, а відтак, територіальний орган ПФУ виконав обов`язок щодо розгляду заяви та роз`яснення порядку призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 21.09.2018р. у справі №805/465/18-а, а також у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021р. у справі №540/4060/20.

Що ж стосується безпосередньо копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 16.12.1997р. на прізвище та ім`я позивача, який був дійсний до 16.12.2007 року, то суд зазначає, що вказаний паспорт фактично не надавався до ГУ ПФУ в Херсонській області, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами. Копія вказаного паспорту була надана лише тільки до суду 1-ї інстанції.

У цьому зв`язку судова колегія також вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, абзацом 1 ч. 1 ст. 22 Закону України Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус визначено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Відповідно до ч. 7 ст. 22 Закону України Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус до паспорта громадянина України для виїзду за кордон вноситься така інформація: назва держави; назва документа; тип документа; код держави; номер документа; ім`я особи; громадянство; дата народження; унікальний номер запису в Реєстрі; стать; місце народження; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); дата закінчення строку дії документа; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи; дані про перебування на консульському обліку (за бажанням особи або її представника, представника закладу, який виконує функції опікуна чи піклувальника над особою).

Згідно з абз. 1 п. 1 розділу V Перехідні положення Закону України Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Підпунктом 2 п.89 «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» (затв. Постановою КМУ від 07.05.2014р. №152), паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.

Строк дії вказаного документа обмежений та становить для осіб, які досягли шістнадцятирічного віку - 10 років.

Після спливу вказаного строку особа не втрачає громадянства України чи будь-яких інших прав, однак сам документ вже не може бути використаний за своїм безпосереднім призначенням. Такий документ визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується. Замість нього, в разі знаходження особи за кордоном документом, що тимчасово заміщує функції паспорта громадянина України для виїзду за кордон є посвідчення особи на повернення в Україну.

Таким чином, законом не передбачена можливість використання паспорта громадянина України для виїзду за кордон після закінчення строку його дії, і такий паспорт підлягає обміну на новий.

Отже, за таких обставин, посилання представника позивача на те, що строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 виданий 16.12.1997р. та дійсний до 16.12.2007р. був продовжений до 16.12.2017р. є безпідставними та не підтвердженими жодним доказом.

З огляду на викладене, судом встановлено, що на момент подання представником позивача заяви про поновлення позивачу виплати пенсії (14.03.2019р.), вказаний вище паспорт позивача для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 16.12.1997р., вже був недійсним, так як строк його дії закінчився. Доказів продовження строку дії паспорту до суду позивачем не надано.

Аналогічний висновок стосовно того, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не може вважатись належним документом, що посвідчує особу, бувзазначений і Верховним Судом, зокрема, в постановах від 30.04.2020 року по справі №805/153/18-а та від 21.12.2019 року по справі №663/574/17.

Доводи представника позивача, про те що оскільки пенсія позивачу вже була призначена, то така пенсія підлягає поновленню, є безпідставними, оскільки поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких, подання заяви про поновлення виплати, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновленім її виплати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №723/2676/14-а, а відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду.

Отже, представником позивача до ГУ Пенсійного фонду України в Херсонській області не було надано належного посвідчення особи у розумінні вищенаведеної норми, а отже його доводи, що наданий паспорт стосується виключно питання громадянства, а не посвідчення особи позивачки, яку встановлено за її посвідченням спростовуються вищенаведеними нормами права.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку, що заява позивача подана до органу Пенсійного фонду України належним представником, і право громадянина на призначення (поновлення) йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Проте, враховуючи, що позивачем до заяви так і не було надано належного посвідчення особи у розумінні норми п.2.9 Порядку 22-1, а отже, за таких обставин, позивачем не дотримано вищезазначеного порядку в частині не надання документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Також, суд звертає увагу й на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. А тому, відповідно, суд не може перебирати на себе повноваження чи компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не була надана правова оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на поновлення виплати пенсії. Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в ч.2 ст.2 КАС України.

Отже, перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення, судами обох інстанцій фактично було встановлено наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення відповідача №2004 від 21.08.2020р. вбачається, що підставою для відмови позивачу у поновленні пенсії - є відсутність архівної пенсійної справи.

Однак, судова колегія зауважує, що відсутність пенсійної справи не є достатньою підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести будь-які негативні наслідки у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, оскільки протилежне позбавляє його права на відновлення йому виплати, яке він має згідно Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009.

Вини позивача у відсутності пенсійної справи не встановлено, то ж її відновлення фактично є обов`язком відповідача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.12.2020р. №200/3663/16-а (2-а/200/210/16).

Крім того, у постанові від 13.12.2018р. у справі №758/7663/16-а, обставини якої є релевантними, Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що відсутність в архіві пенсійної справи не впливає на право позивача щодо поновлення раніше призначеної пенсії, виплата якої була припинена, тому дана обставина не може бути підставою для відмови позивачу в поновленні пенсії. Щодо відсутності самої пенсійної справи на ім`я позивача, то остання має бути відновлена відповідно до вимог чинного законодавства України у зв`язку з її втратою чи знищенням.

При цьому, суд звертає увагу, що відсутність архівної пенсійної справи впливає на можливість органу ПФУ здійснити розрахунок пенсійних виплат, що мають виплачуватися позивачу, проте ця обставина не є перешкодою саме для поновлення виплати пенсії, а за необхідності відповідач має право відповідно до Постанови Правління ПФУ №28-2 від 22 грудня 2014 року «Про затвердження положень про територіальні органи Пенсійного фонду України та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов правління Пенсійного фонду України», отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-4 «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя» (зі змінами, внесеними Постановою Пенсійного фонду №14-1 від 09.07.2018р.),органи, що здійснюють пенсійне забезпечення й надання соціальних послуг особам, котрі проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, а саме: Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

З огляду на викладене, належним органом, який уповноважений на вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії позивачу - є ГУ ПФУ в Херсонській області.

Відповідно до п. 4 Порядку №234, територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Таким чином, при надходженні відповідної заяви про поновлення пенсії ГУ ПФУ в Херсонській області зобов`язане витребувати пенсійну справу шляхом звернення із запитом до органів Російської Федерації.

Так, дійсно, матеріали справи містять запит на витребування матеріалів пенсійної справи позивача до ПФ Російської Федерації, який було направлено ще на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020р. по справі №540/2004/19, проте належних доказів на підтвердження факту його реального надсилання відповідачем не надано. Окремо суд звертає увагу й на те, що запит було сформовано 26.08.2020р., а оскаржуване рішення прийняте 21.08.2020р., тобто на 5 днів раніше.

Отже, неналежне виконання відповідачем визначеного законодавством України обов`язку щодо розгляду заяви про поновлення виплати пенсії та витребування архівної пенсійної справи не має створювати негативних наслідків для особи шляхом відмови у такому поновленні з підстав відсутності в ГУ ПФУ в Херсонській області архівної пенсійної справи.

З огляду на викладене, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність та передчасність оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Херсонській області від 21.08.2020р. №2004, а тому відповідно, останнє, дійсно підлягає скасуванню.

Стосовно ж інших позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не поновлення пенсії, зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009р. та стягнення з відповідача моральної шкоди, у задоволенні яких суд 1-ї інстанції цілком обґрунтовано відмовив, судова колегія зазначає, що оскільки дане рішення суду у цій частині ні ким із сторін фактично не оскаржено, то відповідно, не має необхідності повторно зазначити або конкретизувати підстави і мотиви, з яких воно було прийнято.

Інші аргументи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах чинного законодавства.

До того , слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.311, 320, 321, 325, 328 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15.04.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко