Справа № 140/1940/22
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2022-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року ЛуцькСправа № 140/1940/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Луцької міської ради про визнання протиправною відмови, оформленої листом від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021 та зобов`язання повторно розглянути заяву від 01.09.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, площею 0,25 га, яка розташована біля села Небіжка Луцького району та за наслідками розгляду прийняти рішення, у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.08.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Луцької міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, із земельної ділянки кадастровий номер :06:000:1958, яка розташована біля с. Небіжка Луцького району. До заяви також додано всі документи передбачені Земельним кодексом України, а саме: копія паспорта, викопіювання з кадастрової карти.

Луцькою міською радою надано позивачу відповідь листом від 31.08.2021 №6.1-7/3656/2021, яким відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, в зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться на території земель перспективної садибної забудови, тому відповідно до законодавства не може бути надана для ведення особистого селянського господарства.

Позивачем 01.09.2021 направлено на адресу Луцької міської ради запит з проханням надати копії документів (схеми планувань, генеральний план, розпорядження і т.д), згідно якого, територія, на якій розташована земельна ділянка на яку він претендує, відноситься до земель перспективної садибної забудови.

У відповідь на даний запит, відповідачем листом №1-8/4702/2021 від 08.09.2021 надано копії документів, які підтверджують те, що бажана ділянка відноситься до земель садибної житлової забудови на перспективу.

ОСОБА_1 01.09.2021 подано до Луцької міської ради заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, із тієї ж ділянки з кадастровим номером :06:000:1958, яка розташована біля с. Небіжка Луцького району, разом із всіма передбаченими законодавством, зокрема, пунктом 6 статті 118 ЗК України додатками, а саме: копія паспорта, ідентифікаційного номеру, викопіювання з кадастрової карти.

Однак, за результатами розгляду вказаної заяви позивача, Луцькою міською радою відмовлено в задоволені його клопотання листом від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021.

ОСОБА_1 вважає такі дії відповідача незаконними, а лист Луцької міської ради таким, що не можна розцінювати як належне рішення у відповідь на його заяву.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 04.08.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Луцької міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, із площі земельної ділянки кадастровий номер :06:000:1958, яка розташована біля с. Небіжка, Луцька ОТГ. До заяви також додано: копію паспорта, викопіювання з кадастрової карти, на якому зазначено бажане розташування земельної ділянки (а.с.10-14).

Луцькою міською радою надано позивачу відповідь листом від 31.08.2021 №6.1-7/3656/2021, яким відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, в зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться на території земель перспективної садибної забудови, тому відповідно до законодавства не може бути надана для ведення особистого селянського господарства (а.с.15).

Позивачем 01.09.2021 направлено на адресу Луцької міської ради запит з проханням надати копії документів (схеми планувань, генеральний план, розпорядження і т.д), згідно якого, територія, на якій розташована земельна ділянка на яку він претендує, відноситься до земель перспективної садибної забудови (а.с.16).

У відповідь на даний запит, відповідачем листом №1-8/4702/2021 від 08.09.2021, надано копії документів, які підтверджують те, що бажана ділянка відноситься до земель садибної житлової забудови на перспективу (а.с.17-20).

01.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до Луцької міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, із земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1958, яка розташована біля с. Небіжка, Луцька ОТГ, разом із всіма передбаченими законодавством, зокрема, пунктом 6 статті 118 ЗК України додатками, а саме: копія паспорта, ідентифікаційного номеру, викопіювання з кадастрової карти, на якому зазначено бажане розташування земельної ділянки (а.с.21-25).

Однак, за результатами розгляду вказаної заяви позивача, Луцькою міською Радою відмовлено в задоволені його клопотання листом від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021 та повідомлено, що відповідно до статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні: комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території; генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території; план зонування території, як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель»; детальний план території. Тому, розгляд питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, буде можливим лише після оновлення та розроблення містобудівної документації» (а.с.27).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина друга статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідач зобов`язаний був у місячний строк прийняти одне з таких рішень: про надання дозволу або про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням причин відмови.

Суд звертає увагу, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним. Водночас, вмотивована відмова має містити пояснення з вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №813/481/17, від 18.10.2018 у справі №527/43/17, від 25.02.2019 у справі №347/964/17 та від 22.04.2019 у справі №263/16221/17.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 59 вказаного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, питання щодо передачі земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд є повноваженнями міської ради, що реалізовується шляхом розгляду на засіданнях міської ради, за результатами яких приймаються рішення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було подано заяву до Луцької міської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, із земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:1958, яка розташована біля с. Небіжка, Луцька ОТГ. До заяви позивачем було додано: викопіювання з кадастрової карти України, на якому чітко зазначено бажану ділянку та копії паспорта і ідентифікаційного коду.

Листом Виконавчого комітету Луцької міської ради від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021 відмовлено в задоволенні вказаної заяви, в зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів Луцької міської територіальної громади (с. Дачне) та на території земель перспективної садибної забудови.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачем до заяви поданий необхідний перелік документів, встановлений Земельним кодексом України. При цьому, відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не зазначив.

Суд зазначає, що фактично відповідачем заява позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки не розглянута, відповідачем не прийняте рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки або відмову у наданні такого дозволу.

За приписами чинного законодавства, відповідач, розглядаючи заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, повинен був у місячний строк перевірити цю заяву на відповідність її вимогам статей 116, 118, 121 ЗК України і за наслідками перевірки - дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або, у разі виявлення обставин, передбачених абз. 1 частини 7 статті 118 ЗК України, - надати позивачу мотивовану відмову у наданні дозволу.

Проте, заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою проекту щодо відведення земельної ділянки у власність не розглянуто, так і не прийнято Луцькою міською радою відповідного рішення обираючи з двох можливих та передбачених ЗК України варіантів: надання дозволу або мотивована відмова.

Суд не заперечує право органу місцевого самоврядування приймати рішення в межах наданих йому повноважень, однак робити це він зобов`язаний з урахуванням чітких вимог та обмежень, встановлених законом, якими у цьому випадку є положення частини 7 статті 118 ЗК України.

Вказане свідчить про формальний підхід відповідача до розгляду заяви позивача, що суперечить частині 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Суд зазначає, що надання відповідачем листом від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021 відповіді на заяву позивача не свідчить про виконання органом місцевого самоврядування обов`язку, покладеного на нього статтею 118 ЗК України.

Таким чином, не надавши чіткої і вмотивованої відмови на заяву позивача, Виконавчим комітетом Луцької міської ради формально надано відповідь листом від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021, чим порушено права та інтереси позивача.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що не прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд чи відмову у наданні такого дозволу, суперечить вимогам частини сьомої статті 118 ЗК України, тобто відповідач відмовив у наданні зазначеного дозволу з підстав, які не передбачені законодавством, а тому, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України суду повноважень, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, вирішуючи спір, суд враховує, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Оскільки заява позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 01.09.2021 не була розглянута та відповідачем не прийнято відповідного рішення, то це свідчить про бездіяльність відповідача.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, виходячи з положень частини другої статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову Луцької міської ради в задоволенні клопотання, надану листом від 25.09.2021 №6.1-7/4051/2021; зобов`язати Луцьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.09.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, площею 0,25 га, яка розташована біля с. Небіжка Луцького району та прийняти відповідне рішення у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України.

Щодо клопотання позивача про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Як вбачається із доданих письмових доказів (згідно договору про надання правової допомоги від 02.02.2022 №02/02/22, копії квитанції №0.0..1 від 17.02.2022, ордер на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №700 від 01.08.2012) позивач сплатив ФОП ОСОБА_2 кошти в загальній сумі 4 000,00 грн. на оплату правової допомоги.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд, враховуючи предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України вважає, що представником позивача належним чином доведено вартість послуг з надання професійної правничої допомоги, яка підлягає стягненню з відповідача.

На думку суду, заявлений до відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та наданими адвокатом послугами, обсягом наданих послуг. З врахуванням вищевикладеного, а також у зв`язку з відсутністю заперечень відповідача, суд дійшов висновку, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн. підтверджується належними та допустимими доказами, а тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 992,40 грн., що був сплачений платіжним дорученням від 08.02.2022.

Враховуючи наведене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати в загальній сумі 4 992,40 грн., що складаються із суми судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Луцької міської ради в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , надану листом від 25 вересня 2021 року №6.1-7/4051/2021.

Зобов`язати Луцьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01 вересня 2021 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, площею 0,25 га, яка розташована біля села Небіжка Луцького району та за наслідками розгляду прийняти рішення у відповідності до вимог Конституції України, Земельного кодексу України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луцької міської ради (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Б.Хмельницького, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок та 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Дмитрук