Справа № 464/8720/16-а
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 464/8720/16-а пров. № А/857/413/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Приступи Р. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ірокс» на ухвалу Львівського окружного адміністративний суду від 10 грудня 2021 року (прийняту в м. Львові суддею Гавдиком З.В.; складену в повному обсязі 15 грудня 2021 року) з питань забезпечення позову в адміністративній справі № 464/8720/16-а за позовом Приватного акціонерного товариства «Ірокс» до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про визнання протиправним та скасування наказу про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 р. Приватне акціонерне товариство «Ірокс» (далі - ПрАТ «Ірокс», Товариство) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило:

- визнати протиправним і скасувати наказ Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові (далі - Інспекція ДАБК у м. Львові) за № 34/16 від 26.10.2016 «Про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт від 13.03.2008 № 12-08ж «Реконструкція нежитлового приміщення під багатоквартирний житловий будинок з добудовою та надбудовою з нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Тернопільській, 42 у м. Львові (замовник будівництва: ПрАТ «Ірокс»)».

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідач в оскаржуваному наказі не вказує, за які конкретні правопорушення в сфері містобудівної діяльності зі сторони позивача було зроблено висновок про анулювання відповідного дозволу на виконання будівельних робіт, позаяк у Товариства є всі відповідні документи на здійснення будівельних робіт. Також, ПрАТ «Ірокс» вважає, що відповідач не мав права анулювати вказаний дозвіл на виконання будівельних робіт, оскільки це не входить в його компетенцію.

Пізніше Товариство подало до суду клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, в якому просило з метою не допущення порушення прав ПрАТ «Ірокс», як забудовника об`єкта будівництва за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 42 вжити заходи по забезпеченню адміністративного позову, а саме:

- зупинити дію наказу Інспекції ДАБК у м. Львові № 34/16 від 26.10.2016 «Про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт від 13.03.2008 № 12-08ж «Реконструкція нежитлового приміщення під багатоквартирний житловий будинок з добудовою та надбудовою з нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Тернопільська, 42 у м. Львові (замовник будівництва: ПрАТ «Ірокс»)».

Клопотання мотивоване тим, що анулювати Дозвіл від 13.03.2008 № 12-08ж відповідач не мав права, оскільки це не входить в його компетенцію.

Також вказує, що в провадженні Сихівського районного суду м. Львова була справа № 464/8031/16-а за позовом ПрАТ «Ірокс» до Інспекції ДБК у м. Львові про визнання протиправним та скасування постанов та припису за правопорушення у сфері містобудівної діяльності за адресою: м. Львів, вул. Тернопільська, 42, отже це той самий об`єкт.

Провадження у справі № 464/8720/16-а було зупинене до моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі № 464/8031/16-а. За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.11.2021 у справі № 464/8031/16-а, Інспекція ДБК у м. Львові під час здійснення державного архітектурного контролю у формі проведення позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ПрАТ «Ірокс», щодо будівництва об`єкта «Реконструкція нежитлового приміщення під багатоквартирний житловий будинок з добудовою та надбудовою з нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Тернопільській, 42 у м. Львові» діяла поза межами повноважень, передбачених частиною першою статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому припис від 05.10.2016 та постанови № 07-вих.-2447-46 від 17.10.2016, № 07-вих-2501-50 від 18.10.2016, прийняті за наслідком такої перевірки, є протиправними та підлягають скасуванню.

На думку позивача на цей час є всі підстави для зупинення дії спірного наказу.

Ухвалою Львівського окружного адміністративний суду від 10 грудня 2021 року з питань забезпечення позову в задоволенні заяви представника ПрАТ «Ірокс» про забезпечення позову було відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ПрАТ «Ірокс», яке вважає, що ухвала суду першої інстанції прийнята без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи. Тому просило скасувати ухвалу суду першої інстанції і прийняти нову ухвалу, якою клопотання позивача про забезпечення позову задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного наказу. Також при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не звернув уваги, що на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 13.03.2008 № 12-08ж , який був анульований оспорюваним наказом відповідача від 26.10.2016, позивач з 2008 року впродовж восьми років здійснював у законний спосіб будівельні роботи з реконструкції нежитлового приміщення під багатоквартирний житловий будинок з добудовою та надбудовою з нежитловими приміщеннями та підземною автостоянкою на вул. Тернопільській, 42 в м. Львові, який станом на час прийняття оспорюваного наказу вже був на стадії будівництва восьмого поверху, однак у зв`язку з прийняттям відповідачем оспорюваного наказу позивач змушений був зупинити будівельні роботи та цьому об`єкті, що призвело до значного порушення прав позивача, позаяк внаслідок зупинення цих робіт позивач не зміг виконати свої зобов`язання перед підрядними організаціями щодо строків виконання будівельних робіт та їх оплати, перед фізичними особами, які придбали майнові права на квартири в будинку на вул. Тернопільській, 42. Відтак, вважає, що наведені в цій апеляційній скарзі обгрунтування підтверджують незаконність і необгрунтованість оскаржуваної ухвали.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову за своєю суттю - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

За приписами частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Частинами першою, другою статті 151 КАС України встановлено, що позов може бути забезпечено:

зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

забороною відповідачу вчиняти певні дії;

забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову; що є очевидними ознаки протиправності рішення; з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову в цій справі суд першої інстанції виходив з того, що вирішення питання про забезпечення позову не може вирішувати спір по суті.

Суд врахував також доводи представника відповідача про те, що зупинення дії спірного наказу наддасть можливість позивачу вчинити дії по введенню в експлуатацію збудованого після спірного анулювання багатоквартирного житлового будинку і дійшов висновку, що у випадку введення в експлуатацію збудованого після спірного анулювання багатоквартирного житлового будинку, спір про анулювання згаданого вище дозволу втратить правовий інтерес, що не узгоджується із завданням та змістом забезпечення позову.

Також, враховуючи принцип співмірності та співвідношення прав, які просить захистити позивач, суд не вважав, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист/поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, при тому, що в матеріалах справи відсутні докази про обставини, які підтверджують існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову саме в цій справі.

Погоджуючись із доводами суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, колегія суддів також зазначає, що згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

З приводу покликань позивача (апелянта) на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного наказу, то вони повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом.

Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті, яке фактично ґрунтується на тих самих аргументах, які покладені в підстави позову, є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 14 січня 2022 року в справі № 160/10672/21.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання позивача на очевидні ознаки протиправності оскаржуваного наказу Інспекції ДАБК у м. Львові, позаяк такі посилання є підставою заявленого позову та їх дослідження і вирішення під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову буде свідчити про правову позицію суду (створить правову преюдицію) до вирішення цього спору по суті.

Також, як зазначено вище, апелянт не надав жодних доказів про те, що невжиття заходів щодо зупинення дії оскаржуваного позивачем наказу зумовить настання негативних та незворотних наслідків для його господарської діяльності чи може істотно ускладнити ефективність захисту і унеможливити поновлення його порушених прав.

Крім того, вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб фактично є вирішенням спору по суті, що суперечить меті застосування статті 150 КАС України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 21.10.2021 у справі № 640/7985/21.

Отже, позивачем не доведено необхідність вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням положень статей 150, 151 КАС України, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ірокс» залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративний суду від 10 грудня 2021 року з питань забезпечення позову в адміністративній справі № 464/8720/16-а без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин