Справа № 160/17407/21
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому просить:
-визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка відповідно до ст.52 КАСУ з 11.09.2020 р., є правонаступником прокуратури Дніпропетровської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати з урахуванням посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період 15.12.2015 р. по 31.10.2018 р. протиправною;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру нарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату (включаючи оплату часу відпусток) за період його роботи на посаді керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 з 15.12.2015 р . по 31.08.2018 р., виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій, й виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) різницю між нарахованою таким чином сумою (без урахування податків і зборів) та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру одночасно з виплатою різниці між виплаченою заробітною платою, обрахованою згідно статті 81 Закону України «Про прокуратуру», нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів за весь період затримки з 12.12.2015 р. по день фактичної виплати заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період його роботи на посаді керівника місцевої прокуратури з 15.12.2015 по 31.10.2018 виплачувалася заробітна плата, яка включає посадовий оклад, надбавки, премії та інші виплати, у розмірі, меншому ніж це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст. 257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Ухвалою суду від 08.11.2021 відмовлено у задоволенні заяви Дніпропетровської обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
У відзиві на позовну заяву Дніпропетровська обласна прокуратура доводи позовної заяви не визнала з огляду на наступне.
У бюджетних призначеннях органам прокуратури України на заробітну плату, встановлених Законами України про Державний бюджет України на кожен рік з 2015 року, відповідні кошти для реалізації вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачені.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763 і від 09.12.2015 №1013.
До постанови КМУ №505, зокрема щодо розмірів окладів працівників прокуратури не вносились зміни, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», тому відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено КМУ.
Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 на спірні правовідносини не може в плинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 у період з 15.12.2015 по 31.08.2018 працював на посаді керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №4.

Наказом прокурора Дніпропетровської області від 14.05.2015 №1108к позивач був призначений заступником прокурора Ленінського району м. Дніпропетровська.

14.12.2015 наказом прокурора Дніпропетровської області №2360к позивач був звільнений у зв"язку з призначенням на адміністративну посаду.

Наказом Генеральної прокуратури України від 09.12.2015 №778к ОСОБА_1 був призначений керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 з 15.12.2015 строком на п"ять років.

Відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 31.08.2018 №133к від 31.08.2018 позивач був звільнений з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вказує, що починаючи з 01 липня 2015 року його заробітна плата повинна була регулюватися виключно статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014, проте регулювалась постановами Кабінету Міністрів України, що суперечить нормам Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та міжнародним нормам.

Частиною 3 ст. 81 Закону України №1697-VІІ (в редакції до 01.01.2017) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлений у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

-з 1 липня 2015 року -10 мінімальних заробітних плат;

-з 1 січня 2016 року -11 мінімальних заробітних плат;

-з 1 січня 2017 року 12 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до п. 11 ч. 5 ст. 81 Закону України №1697-VІІ (в редакції до 01.01.2017) посадовий оклад прокурора, який перебуває на адміністративній посаді керівника прокуратури встановлюється у розмірі 1,5 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури.

З 01.012017 ч.3 ст. 81 Закону України №1697-VІІ викладено в новій редакції, відповідно до якої посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 01.01.2017 становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня -1218 гривень, з 1 вересня-1378 гривень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня -1378 гривень, з 1 травня-1450 гривень з 1 грудня -1600 гривень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня -1600 гривень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня -1762 гривень.

Таким чином, за розрахунком позивача щомісячний посадовий оклад керівника місцевої прокуратури у період роботи позивача на цій посаді відповідно до ч. 3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» повинен був становити:

-з 01 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року:10х1378,00 грн.х1,5=20670,00 грн.;

-з 01 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року: 11х1378,00 грн.х1,5=22737,00 грн.;

-з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року:11х1450,00 грн.х1,5=23925,00 грн.;

-з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року:11х1600,00 грн.х1,5=26400,00 грн.;

-з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року:12х1600,00 грн.х1,5=28800,00 грн.;-з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року:12х1762,00 грн.х1,5=31716,20 грн.

19.04.2021 позивач звернувся до Прокуратури Дніпропетровської області із заявою, в якій просив у зв"язку з винесенням Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 від 26.03.2020 щодо неконституційності окремого положення пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України №79 VІІІ від 28.12.2014), провести перерахунок його заробітної плати за період з 15.12.2015 по 31.08.2018 у відповідності до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» без урахування Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин №79-VІІІ від 28.12.2014 (набрання чинності з 01.01.2015) та виплатити різницю між виплаченою заробітною платою за період з 15.12.2015 по 31.08.2018 та перерахованою у відповідності до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітною платою за цей період.

У відповідь листом №21-322вих21 від 05.05.2021 прокуратура відмовила у здійсненні перерахунку заробітної плати за період з 15.12.2015 по 31.08.2018 у відповідності до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та виплати різниці між перерахованою та фактично виплаченою за цей період заробітною платою.

В листі вказано, що Дніпропетровська обласна прокуратура не наділена правом самостійно визначати та встановлювати посадові оклади для працівників у розмірах інших, аніж , які були передбачені головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури Генеральною прокуратурою України (нині Офіс Генерального прокурора) у кошторисах на відповідні роки. Відповідно, оплата праці прокурорів у вказаний період обгрунтовано здійснювалась на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Виходячи з наведеного позивач вважає невиплату йому частини заробітної плати з урахуванням посадового окладу, визначеного ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 15.12.2015 по 31.10.2018 протиправною бездіяльністю відповідача.

Позивач вважає, що нарахування та виплата йому заробітної плати у період роботи на посаді керівника місцевої прокуратури у розмірі, меншому, ніж це визначено Законом України «Про прокуратуру», порушує його конституційне право на власність.

При вирішення спору по суті суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (Закон № 1697-VII).

Заробітна плата прокурора врегульована статтею 81 Закону України № 1697-VII

Частинами 1-3 статті 81 Закону № 1697-VII (у редакції від 01.01.2015) передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

За ч. 7 ст. 81 Закону № 1697-VII фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. (ст. 89 Закону № 1697-VII).

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначені Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (Закон №108/95-ВР).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону №108/95-ВР умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, які фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону № 08/95-ВР).

Частинами 1,2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За ч. 2 ст. 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ст.90 Закону № 1697-VІІ).

Водночас, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України» щодо реформи міжбюджетних відносин від 28 грудня 2014 року №79-VIII внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ VI Прикінцеві та перехідні положення доповнено пунктом 26, яким у тому числі встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13, 14 розділу XIII Перехідні положення Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05. 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. №505» від 30.09. 2015 року №763 та «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 року №657).

Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийнятий пізніше Закону України 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015, 2016, 2017, 2018 роках норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

З наведених правових норм і обставин справи вбачається, що Дніпропетровська обласна прокуратура, яка фінансується головним розпорядником коштів, не наділена правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» .

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, у постанові від 27.10.2020 року у справі № 826/18228/16, а також у постанові від 14.03.2018 року у справі № 825/575/16, постанові від 19.03.2020 року у справі № 806/3314/17, у постанові від 09.09.2020 року у справі №807/1171/16.

За наведених обставин відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності щодо невиплати позивачу у період з 15.12.2015 по 31.10.2018 різниці між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який як зазначає позивач, повинен бути нарахований відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» .

У постанові від 22.01. 2021 року у справі № 640/16224/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що під протиправою бездіяльністю суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Щодо посилання позивача у позовній заяві стосовно протиправності ненарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), суд зазначає.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Зважаючи на вищевикладене, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

Тобто,саме з цього часу втратили чинність положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В даному випадку спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 15.12.2015 по 31.10.2018, а отже рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №804/3790/17, від 04.06.2020 у справі №818/45/16, від 27.10.2020 у справі № 826/18228/16.

Таким чином, враховуючи викладене, доводи позивача визнаються судом безпідставними. оскільки відповідач, у спірних відносинах, був зобов`язаний і діяв у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 241-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії-відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона