Справа № 500/7179/21
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/7179/21

11 квітня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мандзія О.П. за участю:

секретаря судового засідання Порплиці Т.В.

представника позивача Сідорова І.А.

представника відповідача Ємець Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України, в якій просить:

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 819/936/16 про поновлення на посаді у розмірі 205860,21 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів;

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №819/936/16 визнано протиправним та скасовано п.2 наказу Генерального прокурора України "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 15.07.2016 року №13дк та поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016. Однак, вказане рішення суду в частині поновлення на посаді у період з 13.11.2020 по 26.09.2021 не виконано, тому на підставі ст.236 Кодексу законів про працю України (далі КзпП України) позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення. Відповідно до довідки № 18-51-19, виданої 31.10.2019 Прокуратурою Тернопільської області, середня заробітна плата позивача, яка обчислена за два останні календарні місяці роботи, складає 6138,33 грн. (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 323,07 грн). Разом з тим у періоді, впродовж якого за ним зберігався середній заробіток, посадовий оклад працівників прокуратури підвищився. На думку позивача, середній заробіток за час затримки поновлення його на посаді слід обчислювати із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, що становить 2,95 та складає 205860,21 грн. (323,07 грн. х 216 робочих днів х 2,95).

Ухвалою суду від 29.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

На виконання вимог вказаної ухвали, 24.11.2021 Офісом Генерального прокурора подано до суду відзив на позов. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення до Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) в установленому порядку не надходила. Позивачем оригінал виконавчого документа для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) для виконання також не надавався. Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 290-к ОСОБА_1 поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016. Затримка з виконання рішення суду зумовлена також і тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач з 28.09.2018 здійснює адвокатську діяльність (свідоцтво № 00320 видане 28.09.2018 Радою адвокатів Тернопільської області), тоді як Закон України "Про прокуратуру" так і Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю. Відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі. Також зазначає, що присудження сплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав в цей час. Крім того, обов`язково необхідно врахувати, що наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 291-к повноваження ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області вважаються припиненими з 16.12.2020 у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді, і виключити зазначений термін при розрахунку часу затримки виконання судового рішення. ОСОБА_1 з 15.07.2016 по 26.09.2021 (включно) не перебував у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України (Офісом Генерального прокурора), атестацію не проходив, заробітну плату, що передувала звільненню, отримував у травні-червні 2016 року, а отже для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід застосовувати розмір середньоденної заробітної плати 323,07 грн., що відповідає висновку Восьмого апеляційного адміністративного суду у постанові від 12.11.2020 у справі № 819/936/16. Водночас строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позові, просив суд задовольнити їх в повному обсязі

В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України подала клопотання про розгляд справи без участі її представника.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийнятті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 15.07.2016 №13-дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину "старший радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 25.06.2012 № 751-к, за грубе порушення вимог Закону України "Про прокуратуру", правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №819/936/16 визнано протиправним та скасовано п.2 наказу Генерального прокурора України "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" від 15.07.2016 року №13дк; поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016; стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 350207,88, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню.

Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 290-к ОСОБА_1 поновлено на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

Наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 291-к повноваження ОСОБА_1 на зазначеній посаді вважаються припиненими з 16.12.2020 у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (п.1 ч.2 ст.41 Закону України "Про прокуратуру").

Наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 29.09.2021 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру").

Зважаючи на те, що судове рішення було виконано відповідачем із затримкою, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

За приписами ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.5 ст.124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

За змістом ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.3 ст.14 КАС України).

Частинами 1, 2 ст.370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Вказана норма узгоджується з ч.7 ст.235 КзпП України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КзпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З матеріалів справи видно, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №819/936/16 відповідач 27.09.2021 наказом №290-к поновив позивача на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016.

Отже, рішення суду від 12.11.2020, яке підлягало негайному виконанню, про поновлення позивача на посаді, відповідачем фактично виконано 27.09.2021.

За змістом положень ст.236 КзпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно має виконуватися не за загальним правилом - з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №819/936/16 про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів ст.236 КзпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідач в обґрунтування заперечень посилається на те, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про поновлення на роботі позивач здійснював адвокатську діяльність, що позбавило відповідача можливості прийняти рішення про поновлення позивача на посаді прокурора, оскільки як Закон України "Про прокуратуру" так і Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатись адвокатською діяльність.

Частиною 1 ст.18 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в будь-якому органі державної влади, іншому державному органі, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом на державних виборних посадах.

На прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені Законом України "Про запобігання корупції".

Згідно з п.1, 2 ч.1 ст.25 Закону України "Про запобігання корупції" посадовим та службовим особам органів прокуратури забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України, входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді), ревізійній комісії господарської організації), якщо інше не передбачено Конституцією або законами України, крім випадку, передбаченого абзацом першим частини другої цієї статті.

Отже, за змістом вказаних норм на прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва, та особа, яка перебуває на посаді прокурора, не може займатися іншою оплачуваною роботою.

Водночас, як зазначалося вище, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню в силу вимог ч.7 ст.235 КзпП України.

Вказаним положенням кореспондує п.3 ч.1 ст.371 КАС України.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Обов`язковість судового рішення віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ст.129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом ст.14, 370 КАС України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами державної влади, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Отже, суд приходить до висновку, що судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.09.2021 у справі №640/755/19.

Норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він здійснює адвокатську діяльність.

Питання несумісності посад може бути вирішено після поновлення позивача на посаді та, у випадку неподання ним заяви про звільнення із посади, яку він обіймав на той час.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №819/936/16 виконано відповідачем лише 27.09.2021, проте до теперішнього часу, як самостійно вказує відповідач, право на зайняття адвокатською діяльністю позивачем не зупинено. Одночасно відповідач інформуємо, що наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 28.09.2021 № 816-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 29.09.2021 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

З приводу позиції відповідача, що питання виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі можливо вирішити з дотриманням процедури, визначеної Законом України "Про виконавче провадження", суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постановах від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 24.09.2019 у справі №826/16191/17, від 03.10.2019 у справі № 804/8042/17, що положення КзпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N100 (далі Порядок №100).

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Керуючись листом Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 №1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік", листом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 № 3501-06/219 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік", розпорядженням Кабінету Міністрів України "Про перенесення робочих днів у 2020 році" від 23.10.2019 № 995-р та розпорядженням "Про перенесення робочих днів у 2021 році" від 30.09.2020 № 1191-р, суд констатує, що кількість робочих днів за період невиконання судового рішення з 13.11.2020 по 26.09.2021 становить 216 робочих днів, що сторонами не оспорюється.

Згідно з довідкою №18-51-19, виданої 31.10.2019 року Прокуратурою Тернопільської області, середня заробітна плата позивача, яка обчислена за два останні календарні місяці роботи, відповідно до Порядку № 100, складає 6138,33 грн., із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 323,07 грн., без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Водночас, на думку позивача, середній заробіток за час затримки поновлення його на посаді слід обчислювати із застосуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу.

Так, абз.1 п.10 Порядку № 100, у редакції до 09.12.2020, було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Водночас при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду, ОСОБА_1 не враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.04.2020 у справі № 810/3246/16, а саме: оскільки підвищення посадових окладів відбулося після звільнення ОСОБА_1 , то відповідно до Порядку №100 розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, тобто за травень-червень 2016 року, а тому здійснений ОСОБА_1 розрахунок середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів прокурорів відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" від 30.08.2017 № 657, є необгрунтованим та незаконним.

Порядок № 100 не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за два місяці, що передували звільненню.

В той же час, жодні норми законодавства не передбачають збереження за працівником середнього заробітку у період, коли особа не перебувала у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним.

Крім того, посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на п.10 Порядку №100 як на підставу розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу є необгрунтованим, оскільки вказаний пункт виключено постановою Кабінету Міністрів України №1213 від 09.12.2020 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100" (набрала чинності 12.12.2020), що унеможливлює поширення вказаної норми на правовідносини, які виникли після втрати ним чинності.

Про принцип дії закону в часі неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № З-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, зазначаючи, що дію нормативно-правового акта в часі необхідно розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 30.06.2021 у справі № 826/17798/14 зазначивши, що при визначенні редакції Порядку №100, яка підлягає застосуванню, судам слід враховувати дату постановления рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 з 15.07.2016 по 26.09.2021 не перебував у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України (Офісом Генерального прокурора), атестацію не проходив, заробітну плату, що передувала звільненню, отримував у травні-червні 2016 року, а отже для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід застосовувати розмір середньоденної заробітної плати 323,07 грн.

До аналогічного висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд, яким була досліджена довідка Прокуратури Тернопільської області від 31.10.2019 №18-51-19 в ході розгляді справи, у постанові від 12.11.2020 у справі № 819/936/16.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За встановлених обставин, враховуючи положення Порядку №100, суд приходить до висновку, що середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі з 13.11.2020 по 26.09.2021 становить 69783,12 грн (323,07 грн. х 216 робочих днів), який підлягає стягненню на користь позивача.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності зменшення присуджених сум на суму отриманого особою заробітку за місцем основної роботи, враховуючи правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 826/808/16, та у постановах Верховного Суду від 24.09.2021 у справі № 640/755/19, від 23.10.2019 у справі №826/9155/16, від 13.05.2020 у справі №826/1001/16, відповідно до якої виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Отже, обставини отримання позивачем доходу за спірний період та його розмір не входять до предмету доказування у справі.

Безпідставними є і посилання відповідача щодо порушення ОСОБА_1 строків звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду, з огляду на те що наказ Генерального прокурора № 290-к про поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15.07.2016 було видано 27.09.2021, а позов позивачем надіслано до суду 25.10.2021, що є менше місячного строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваного рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Положеннями ч.1 ст.132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.

З матеріалів справи видно, що 15.10.2021 між позивачем та ОСОБА_2 , що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №741 від 21.09.2021, укладено договір №135 про надання правової допомоги.

Додатковою угодою №1 до даного договору від 15.10.2021 сторони визначили, що адвокат надає правничу (правову) допомогу клієнту при складанні позовної заяви до Тернопільського окружного адміністративного суду та розгляді у всіх судових інстанціях справи за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновленні на посаді. Вартість послуг адвоката зі складання позовної заяви, участі адвоката при розгляді вказаної справи у відповідних судових інстанціях розрахована у відповідних додаткових угодах до договору, що є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до розрахунку суми гонорару (вартості послуг) за надану правничу допомогу зі складання позовної заяви, адвокат надає правничу (правову) допомогу згідно з договором №135 від 15.10.2021 ОСОБА_1 наступного характеру:

зустріч з клієнтом, вивчення наданих клієнтом матеріалів, надання консультації щодо суті спору, необхідних документів для підготовки позову, кількість витраченого часу 1 год., вартість 700,00 грн.;

пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, кількість витраченого часу 4 год., вартість 2800,00 грн.;

складання адвокатського запиту 1 год., вартість 700,00 грн.;

складання позовної заяви 7 год., вартість 4900,00 грн.;

оформлення додатків до позовної заяви 1,3 год., вартість 900,00 грн.;

Гонорар за надання правової допомоги згідно з договором №135 від 15.10.2021 позивачем фактично сплачено у розмірі 10000,00 грн., про що зазначено сторонами у вказаному розрахунку.

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), №34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), №31107/96).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000,00 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки такі адвокатські послуги як: зустріч з клієнтом, вивчення наданих клієнтом матеріалів, надання консультації щодо суті спору, необхідних документів для підготовки позову; пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах; складання позовної заяви; оформлення додатків до позовної заяви; охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду.

Необґрунтованим включення до судових витрат на професійну правову допомогу є і складання адвокатського запиту про розмір коефіцієнту підвищення посадового окладу.

При цьому, у відповідності до ч.6 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

В судовому засіданні представник відповідача заперечила необхідність стягнення витрат на правову допомогу .

Водночас суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, а також враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що наведені у позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного позову, а тому, на думку суду, підготовка позову у цій справі, не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд приходить до переконання про недотримання вимог ч.3, 5 ст.134 КАС України, а тому, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, а також часткове задоволення позову, стягнута має бути сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 року у справі №819/936/16 у сумі 69783,12 гривень за відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 сплачені витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 15 квітня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Офіс Генерального прокурора (місцезнаходження/місце проживання: вул. Різницька, 13/15,м. Київ11,Центральна Частина Києва, Київ,01011 код ЄДРПОУ/РНОКПП 00034051);

третя особа:

- Державна казначейська служба України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Бастіонна 6,м. Київ 14,01014 код ЄДРПОУ/РНОКПП 37567646) .

Головуючий суддя Мандзій О.П.