Справа № 815/4591/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2022 р.м. ОдесаСправа № 815/4591/17
Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

10:02 год., м. Миколаїв;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

29.12.2021 року;

Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

06.09.2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 26.12.2016 року №/008470130.

В обґрунтування позову зазначалось, що у період грудня 2016 року податковою інспекцією проведено документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства. Зазначеною перевіркою встановлено ряд порушень правил оподаткування з податку на додану вартість, які стали підставою для винесення оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Заперечуючи обґрунтованість та правомірність висновків податкового органу, позивач вказував, що відповідач під час визначення грошового зобов`язання та застосування штрафних санкцій помилково не врахував, що відповідно до положень п. 181.1 ст. 181, п. 183.10. ст. 183 Податкового кодексу України відповідальність за не нарахування або несплату податку на додану вартість без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування настає у особи, яка не зареєструвалась згідно вимог п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України. Разом з цим, з огляду на положення ч. 1 ст. 58 Конституції України, позивач посилається на необґрунтоване залишення податковим органом поза увагою тієї обставини, що з серпня 2014 року у п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України збільшено загальну суму від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, нараховану (сплачену) протягом останніх 12 календарних місяців.

Наведені обставини у сукупності, а також те, що станом на спірний період загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг фізичної особи-підприємця не перевищувала 300 000 грн., висновки податкового органу про виникнення у позивача обов`язку подати відповідну заяву про реєстрацію його платником ПДВ, не ґрунтуються на законі, а тому податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року задоволено адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26 грудня 2016 року № /008470130.

Також було вирішено питання щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні ставки податку на додану вартість відповідачем не враховано положення Постанов КМУ від 08 серпня 2011 року № 867 «Питання звільнення виробів медичного призначення від оподаткування податком на додану вартість», від 23 квітня 2014 року № 118 «Про затвердження переліку медичних виробів, операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України яких підлягають оподаткуванню податком на додану вартість за ставкою 7 відсотків», від 01 липня 2014 року № 216 «Про затвердження переліку медичних виробів, операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України яких підлягають обкладенню податком на додану вартість за ставкою 7 відсотків», від 03 вересня 2014 року № 410 «Про затвердження переліку медичних виробів, операції з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України яких підлягають обкладенню податком на додану вартість за ставкою 7 відсотків», що визначали особливий порядок визначення оподаткування податком на додану вартість виробів медичного призначення та наводили перелік таких виробів. Відповідач в акті перевірки не зазначає, які саме медичні товари реалізовував позивач та не посилається на факт відсутності реалізованих позивачем товарів у переліках медичних виробів, що містять вищевказані постанови КМУ.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року, прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем при здійсненні операції з поставки товарів (послуг) перевищено межу у 300 000 грн., таким чином, доводи апелянта про те, що позивач підлягає обов`язковій реєстрації платником ПДВ, і лише після реєстрації платником ПДВ особа має право здійснювати утримання податку, що сплачується покупцем, є правильними. При цьому, позивач повинен був подати не пізніше 10 липня 2014 заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість та надавати податкову декларацію за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року у справі № 815/4591/18 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходив з того, що, встановлюючи за в період з січня 2014 по грудень 2014 року загальну суму від здійснення господарської діяльності позивача, що підлягає оподаткуванню, сукупно у розмірі 301349 грн., судами попередніх інстанцій не перевірено ці обставини на їх відповідність доказам. Не підтверджені документально залишились із висновки податкового органу, що свідчать про надання послуг та проведення розрахунків за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, що сукупно перевищують 300 000 грн.

З огляду на те, що судами не перевірено факту досягнення позивачем наведеного обсягу оподатковуваних операцій, починаючи з 01.01.2014 року, Верховний Суд визначив не доведеними як висновки податкового органу про виявлені порушення так і судів попередніх інстанцій за результатом вирішення справи.

Під час нового розгляду справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, що занесена до протоколу судового засідання, замінено в порядку правонаступництва ДПІ у Приморському районі м. Одеси на Головне управління ДПС в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.12.2016 року №/008470130.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факт перевищення позивачем загальної суми, передбаченої у п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), від здійснення операцій з постачання товарів як за результатом дослідження відповідної первинної документації так і за результатом вирахування податку на додану вартість з таких сум.

З огляду на те, що відповідачем не виконано свій обов`язок, передбачений у ч. 2 ст. 77 КАС України, і не доведено правомірність свого рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що за даними перевірки встановлено, що обсяг виручки позивача від продажу товару за період з 01.01.2014 року по 12.06.2014 року перевищив 300 000 грн., у зв`язку із чим відповідно до положень п. 181.1 ст. 181, п.п. 183.1, 183.2 ст. 183 Податкового кодексу України у платника виникає обов`язок подати заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість без права на віднесення сум податку до податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Також, додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року стягнуто з ГУ ДПС в Одеській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 12009,99 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10575 грн.

Проаналізувавши положення ст.ст. 134, 139 КАС України та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції виходив з того, що понесені позивачем витрати у зв`язку із оплатою судового збору та наданням правничої (правової) допомоги є документально підтвердженими.

З огляду на те, що адміністративний позов задоволений у повному обсязі, суд першої інстанції визначив, що понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню у повному обсязі за рахунок відповідача, який виступав стороною у справі.

Не погоджуючись із додатковим судовим рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та залишення без задоволення клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст. 134 КАС України та ст.ст. 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і помилково не враховано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Посилаючись на необґрунтованість заявленого до відшкодування розміру гонорару адвоката, з урахуванням категорії справи та витраченого часу, його невідповідність ринковим цінам та середньої вартості таких послуг у цій категорії справ, апелянт вказує на недоведеність на підставі належних і допустимих доказів співмірності цих витрат із розглядом справи, а відтак наявність підстав для їх відшкодування за рахунок суб`єкта владних повноважень, який виступав стороною у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування додаткового судового рішення.

23.03.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторін.

08.04.2022 року апелянтом, з посиланням на введення на всій території України воєнного стану, подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Проаналізувавши повідомлені учасниками обставини та подані заяви, з огляду на реалізацію учасниками своїх процесуальних прав щодо подання доказів, участі у судовому засіданні, наданні пояснень та заяв по суті справи протягом усього терміну розгляду адміністративної справи, відсутність обмежень як в повноваженнях апелянта так і стосовно його прав, обов`язків на вчинення ним певних процесуальних дій, у тому числі поза межами приміщення адміністративного суду із використанням спеціальних технічних засобів, а також на те, що сторони повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, позивач звернувся із клопотанням про розгляд справи без його участі та доводи апелянта про необхідність відкладення розгляду справи є необґрунтованими, колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження відповідно до приписів п.п. 1, 2 ст. 311 КАС України.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, у період з 11.11.2016 року по 24.11.2016 року ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2013 року по 31.12.2015 року, за результатами якої складено акт від 01.12.2016 року №6041/15-53-13-01/ НОМЕР_1 .

Зазначеною перевіркою встановлено порушення фізичною особою-підприємцем, зокрема, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податкові зобов`язання з ПДВ на суму 304890 грн., у тому числі за липень 2014 року на суму 31308 грн., серпень 2014 року 11009 грн., вересень 2014 року 1140 грн., жовтень 2014 року 1680 грн., листопад 2014 року 9700 грн., грудень 2014 року 1720 грн., січень 2015 року 56921 грн., лютий 2015 року 14529 грн., березень 2015 року 6069 грн., квітень 2015 року 19612 грн., травень 2015 року 6830 грн., червень 2015 року 17380 грн., липень 2015 року 12208 грн., серпень 2015 року 5840 грн., вересень 2015 року 45503 грн., жовтень 2015 року 16220 грн., листопад 2015 року 28119 грн., грудень 2015 року 19102 грн.

На підставі виявлених порушень відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 26.12.2016 року №/008470130, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 304890 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 76222,5 грн.

Так, під час перевірки на підставі виписок по банківським рахункам № НОМЕР_2 , № НОМЕР_2 в АТ «ОТП Банк» м. Київ за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року та з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року встановлено, що у червні 2014 року (12.06.2014 року) загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 року по 12.06.2014 року сукупно перевищила 300 000 грн., а саме склала 301 349,00 грн.

За висновком акту перевірки, встановлені обставини свідчать про виникнення у фізичної особи-підприємця податкового обов`язку подати заяву про реєстрацію його платником ПДВ та подати податкову декларацію за базовий звітний (податковий) період відповідно до п. 181.1 ст.181, п. 183.1, п. 183.2 ст.183 Податкового кодексу України, наявність підстав для визначення грошового зобов`язання по податку на додану вартість на суми операцій з постачання товарів, починаючи з липня 2014 року по грудень 2014 року, січня 2015 року по грудень 2015 року, згідно п. 183.10 ст. 183, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п.п. 194.1.1 п. 194.1 ст. 194 Податкового кодексу України та п. 10 Підрозділу 2 Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Не погоджуючись із обґрунтованістю та правомірністю податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок справляння податку на додану вартість врегульований Розділом V Податкового кодексу України.

За визначенням, наведеним у п.п. 2 п. 180.1 ст. 180 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Відповідно до п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Згідно положень пунктів 183.1, 183.2, 183.10 статті 183 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.

У разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

За висновками Верховного Суду, викладених у цій адміністративній справі, які згідно положень ч. 5 ст. 242 та ч. 5 ст. 353 КАС України підлягають обов`язковому врахуванню під час вирішення справи, у разі нарахування (сплати) особі протягом останніх 12 календарних місяців загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, яка сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання).

При цьому положення «без урахування податку на додану вартість» слід розуміти як необхідність вирахування суми податку на додану вартість із загальної суми із здійснення операцій з постачання товарів, в іншому випадку вказане правове положення не матиме застосування, оскільки відповідні норми стосуються осіб, що не є платниками податку на додану вартість та відповідно не пов`язані з жодним іншим податком на додану вартість, окрім того, що сплачується ними при придбанні товарів (послуг).

Виходячи з обставин цієї справи, судом першої інстанції вірно враховано, що підставою для визначення грошового зобов`язання по податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій на суми операцій з постачання товарів за період з липня 2014 року по грудень 2015 року стало одержання фізичною особою-підприємцем від здійснення операцій з постачання товару станом на червень 2014 року сум у розмірі 301349 грн., а саме у розмірі, який перевищує суми, визначені п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), не проведення у встановленому порядку реєстрації як платника цього податку на додану вартість, що, відповідно до положень п. 183.10 ст. 183 Податкового кодексу України є наслідком відповідальності з визначення зобов`язання з цього податку на рівні зареєстрованого платника.

Виявлені порушення контролюючим органом були встановлені на підставі даних виписок по банківським рахункам фізичної особи-підприємця.

Перевіривши ці матеріали, апеляційний суд встановив, що суми від здійснення операцій з постачання товару у спірному періоді нараховані фізичні особі-підприємцю без урахування ПДВ.

Водночас, судом вірно враховано, що відповідно до акту від 22.01.2014 року №22/01/2014 придбана ОСОБА_2 15.01.2014 року у ФОП ОСОБА_1 згідно рахунку-фактури від 24.12.2013 року №58 продукція медичні товари за ціною 2000 грн. повернута продавцю.

Відповідно до акту від 22.01.2014 року №22/01/2014-1 придбана ФОП ОСОБА_1 24.12.2013 року у ФОП ОСОБА_3 згідно рахунку-фактури від 24.12.2013 року б/н продукція медичні товари за ціною 1940 грн. повернута продавцю.

Відповідно до акту від 10.02.2014 року №10/02/2014 придбана ОСОБА_4 31.01.2014 року у ФОП ОСОБА_1 згідно рахунку-фактури від 31.01.2014 року №53 продукція медичні товари за ціною 29200 грн. повернута продавцю.

Відповідно до акту від 10.02.2014 року №10/02/2014-1 придбана ФОП ОСОБА_1 31.01.2014 року у ФОП ОСОБА_3 згідно рахунку-фактури від 31.01.2014 року №57 продукція медичні товари за ціною 29050 грн. повернута продавцю.

Відповідно до акту від 29.05.2014 року №29/05/2014 придбана ОСОБА_5 21.05.2014 року у ФОП ОСОБА_1 згідно рахунку-фактури від 20.05.2014 року №74 продукція медичні товари за ціною 9735 грн. повернута продавцю.

Відповідно до акту від 29.05.2014 року №29/05/2014-1 придбана ФОП ОСОБА_1 23.05.2014 року у ФОП ОСОБА_6 згідно рахунку-фактури від 18.05.2014 року №2125 продукція медичні товари за ціною 9635 грн. повернута продавцю.

У цих актах сторонами застережено про фактичне повернення придбаного товару та повернення коштів у готівковому порядку.

Як свідчать обставини справи, вказані матеріали не були враховані контролюючим органом під час встановлення порушення позивачем правил податкового законодавства, встановлена позивачу відповідальність у цій сфері та донарахування грошового зобов`язання відбулось визначена без урахування сум, повернутих позивачем за операціями з постачання товару, і як наслідок, за рахунок яких не досягається перевищення сум операцій, передбачених у п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

На переконання апеляційного суду, під час врахування представлених суду вищенаведених матеріалів, важливе значення має та обставина, що в порушення п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) документальна планова виїзна перевірка не була проведена за місцезнаходженням платника податків, що, в свою чергу, вплинуло на обов`язок платника, передбачений у п. 85.2 цього Кодексу, надати посадовим (службовим) особам контролюючого органу у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки після її початку.

Колегія суддів вважає, що умови проведеної перевірки платника позбавляють твердження суб`єкта владних повноважень щодо безпідставною прийняття судом матеріалів, які не досліджені під час заходів податкового контролю, правового підґрунтя, а висновки суду першої інстанції такими, що складені у повній відповідності засадам, передбаченим у ст. 9 КАС України, щодо офіційного з`ясування обставин справи.

Як вірно визначено судом першої інстанції, обґрунтованого врахування потребує і та обставина, що у спірному періоді позивач здійснював операції з постачання товарів за характеристикою медичні товари. Ці обставини також підтверджені і на підставі відомостей виписок по банківським рахункам платника, дослідженим контролюючим органом під час документальної перевірки.

Натомість, під час визначення грошового зобов`язання в оспорюваному податковому повідомленні-рішенні відповідачем не перевірено можливість застосування пільгового обчислення податку відносно конкретного товару відповідно до вимог постанов Кабінету Міністрів України від 08.08.2011 року №867, від 23.04.2014 року №118, від 01.07.2014 року №216, від 03.09.2014 року №410, що є додатковою підставою вважати це рішення таким, що критерію обґрунтованості не відповідає.

Наведені обставини у сукупності свідчать, що відповідачем обов`язок, передбачений ч. 2 ст. 77 КАС України, не виконано та правомірність і обґрунтованість свого рішення не доведено.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 134, 139 КАС України в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, адміністративний позов задовольнив у повному обсязі, а отже під час ухвалення рішення підлягають застосуванню приписи ч. 1 ст. 139 КАС України стосовно розподілу понесених позивачем витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зокрема, пунктом 1 ч. 3 вказаної статті КАС України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Вказані положення кореспондуються із приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI, згідно яких гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що відповідно до п.п. 2, 5, 6, 9 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI адвокатська діяльність це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;

захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно із ст. 19 Закону України від 05.07.2012 року №5076-VI видами адвокатської діяльності є, у тому числі:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Як свідчать матеріали справи, 01.08.2021 року між ФОП ОСОБА_1 та адвокатом Таштановою О.Г. укладено Договір про надання правничої допомоги №01008/АС, за яким Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надати юридичну (професійну правничу допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.

За змістом п. 2 Договору, в обов`язки Адвоката входить: представлення інтересів та здійснення захисту Клієнта з правових питань; представлення інтересів Клієнта в суді; узагальнення та аналіз практики з відповідних судових справ; надання консультацій тощо.

У п.7.1 передбачено, що Договір укладений на строк до 21 липня 2022 року та набирає чинності з моменту його підписання, тобто з 21 липня 2021 року.

У Додатковій угоді №1 до Договору про надання правничої допомоги №01-08/АС від 01.08.2021 року сторони визначили, вартість надання юридичних послуг відповідно до Договору, у тому числі:

усна консультація з цивільного, сімейного, трудового, господарського, адміністративного права за 1 год. вартість складає 500-1000 грн.;

письмова консультація з цивільного, сімейного, трудового,господарського, адміністративного права за 1 год. вартість складає 1500 грн.;

складання листів, запитів, претензій за 1 прим. вартість складає 1200 грн.;

підготовка та здійснення адвокатського запиту за 1 прим. Вартість складає 1400 грн.;

складання позовних заяв, заперечень та відзивів на позовні заяви, письмових пояснень, заяв та клопотань, апеляційних та касаційних скарг, а також інших процесуальних документів в процесу представництва інтересів клієнта в судах усіх інстанцій за 1 год. вартість складає 2500 грн.;

представництво інтересів клієнта у судових органах за 1 год. вартість складає 3525 грн.

На підтвердження повноважень на надання правової (правничої) допомоги адвокатом Таштановою О.Г. (свідоцтво від 25.01.2021 року №004357) оформлено ордер Серії ВН №1069283.

Також, 08.12.2021 року сторонами узгоджено попередній розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з участю Адвоката у судовому засіданні суду першої інстанції в цій адміністративній справі ( витрачений час 1 год., вартість послуг складає 3525 грн.).

22.12.2021 року між сторонами складено акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за №01-08/АС про те, що Виконавцем виконано роботи (надано послуги) згідно Договору від 01.08.2021 року №01-08/АС, а саме участь адвоката у судовому засіданні (витрачений час 3 год., загальна вартість послуг 10575 грн.

22.12.2021 року адвокатом складено довідку про повну і фактичну оплату Клієнтом наданих послуг на суму 10575 грн.

Апеляційний суд враховує, що приймання-передача правової (правничої) допомоги зафіксовано сторонами у відповідному акті, у тому числі із наведенням переліку (обсягу) наданих адвокатом послуг, їх вартості та витраченого часу на ці послуги.

Перевіривши обсяг наданих адвокатом послуг у зв`язку із розглядом цієї адміністративної справи, апеляційний суд встановив, що ці послуги пов`язані із представництвом інтересів фізичної особи в суді під час здійснення адміністративного судочинства, тобто відповідно до положень ст.ст. 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI відносяться до видів адвокатської діяльності.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про документальне підтвердження одержання позивачем правової (правничої) допомоги у зв`язку із розглядом адміністративної справи з приводу оскарження рішення відповідача.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язану зі справою, узгоджений умовами відповідного договору, підтверджений актом надання послуг та платіжним документом, у тому числі в частині обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості.

Виходячи з наведених обставин та наявних у справі матеріалів, колегія суддів вважає обґрунтованими витрати позивача, такими, що пов`язані із наданням професійної правничої допомоги адвоката.

Посилання апелянта на не співмірність заявлених до відшкодування витрат спростовуються характером спірних правовідносин, що склались між сторонами, їх наслідком, а також часу, витраченого адвокатом у зв`язку професійною правничою допомогою.

Рішення суду першої інстанції викладені достатньо повно, висновки обґрунтовані і відповідають чинному законодавству та доводи апеляційних скарг цих висновків суду не спростовують.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішень суду та задоволення апеляційних скарг не встановлено.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв