Справа № 300/2812/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2812/21 пров. № А/857/23075/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ніколіна В.В.,

суддів: Гінди О.М., Пліша М.А.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 300/2812/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною (рішення суду першої інстанції постановлено суддею Григорук О.Б. в порядку письмового провадження у м. Івано-Франківськ 09 листопада 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у червні 2021 року звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури в якому просив:- стягнути з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді не отриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного ч. 3, 4, 5 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2020 року з урахуванням виплачених сум; - визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при його звільненні з посади та органів прокуратури, зобов`язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги. - стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день ухвалення судового рішення, стягнути на користь позивача понесені витрати на правову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 300/2812/21у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду, його оскаржив ОСОБА_1 , який із покликанням на порушення норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення в якому задоволити його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі із покликанням на норми матеріального права вказує, що полягає у неправильному застосуванні Закону України «Про прокуратуру» №1697-УІІ від 14.10.2014 (далі - Закон №1697-УІІ), Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ), ст.ст. 8, 9, 19, 21, 22, 24, 41, 64 Конституції України, ст.ст. 7, 23 Загальної декларації прав людини, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 44, 116, 117 КЗпП.

Івано-Франківська обласна прокуратура 24.03.2022 року подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду є таким, що прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і не підлягає до скасування. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивач з 15 липня 1993 року по 30 квітня 2020 року безперервно працював в органах прокуратури України. З 25.04.2014 по 11.08.2015 обіймав посаду прокурора м. Івано-Франківська прокуратури Івано-Франківської області. З 12.08.2015 по 01.09.2015 - виконувач обов`язків начальника відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності, нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області. З 01.09.2015 по 13.04.2016 - начальник відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності, нагляду за додержанням законів органами СБУ, державної митної служби та державної прикордонної служби управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області. З 13.04.2016 по 30.04.2020 позивач обіймав посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області. Наказом прокурора Івано-Франківської області № 282к від 28.04.2020 позивача звільнено з займаної посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру з 30 квітня 2020 року, цим же наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Івано-Франківської області наказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільнені. Позивач 09.03.2021 звернувся із заявою, якою просив виплатити вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку та середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільнені по день фактичного розрахунку. 25.03.2021 Івано-Франківською обласною прокуратурою позивачу надано відповідь, згідно якого відповідачем зазначено про відсутність підстав для нарахування і виплати вихідної допомоги і як наслідок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вважаючи протиправними дії Івано-Франківської обласної прокуратури в частині нарахування посадового окладу у розмірі, що є меншим, ніж встановлений ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також невиплату вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду за захистом прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 4 статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1697-VII). Частинами 1, 2, 3, 7 та 9 статті 81 Закону №1697-VII встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку відмовляючи у задоволенні позову. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про не обґрунтованість позовних вимог. Стаття 89 Закону №1697-VII визначала, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до статті 90 Закону №1697-VII, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Частина 2 статті 8 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року "Про оплату праці" встановлює, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону. Відповідно до статті 13 Закону України №108/95-ВР від 24 березня 1995 року "Про оплату праці", оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктами 1, 2, 6 Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5. Крім того, надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів. Пункт 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрали чинності з 01 січня 2015 року) встановлював, що норми і положення статті 81, частин 16-18 статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Абзацом 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (набрав чинності з 01 січня 2015 року) установлено, що норми і положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" (Голос України, №206 від 25 жовтня 2014 року) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийняті пізніше Закону України №1697-VII від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру", а тому, у 2015 році норми і положення Закону України "Про прокуратуру" щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону. Суд зазначає, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури". Оскільки у спірному періоді заробітна плата нараховувалась позивачу, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28 грудня 2014 року "№80-VIII та Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", у розмірі встановленому законом, суд дійшов висновку, що заробітну плату позивачу нараховано у розмірі не нижчому від визначеної законом

Щодо доводів позивача стосовно протиправності не нарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі №1-223/2018(2840/18), суд зазначає наступне. Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. враховуючи вищевикладене, дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність з 26 березня 2020 року. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду №820/2462/17 від 23 січня 2019 року, у справі №804/3790/17 від 25 липня 2019 року, у справі №818/45/16 від 04 червня 2020 року.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при його звільненні з посади та органів прокуратури, зобов`язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги. Судом встановлено, що наказом прокурора Івано-Франківської області №282к від 28.04.2020 позивача звільнено з займаної посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру з 30 квітня 2020 року. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.02.2021 у справі №300/1866/20 визнано протиправним з моменту прийняття і скасовано наказ прокурора Івано-Франківської області №282к від 28.04.2020, яким позивача з 30.04.2020 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру . Поновлено позивача на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, досудового розслідування та підтриманням публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Івано-Франківської обласної прокуратури, з 01.05.2020. Стягнуто з Івано-Франківської обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2020 по 01.02.2021 у розмірі 240 700 гривень 16 копійок. Рішення набрало законної сили 22 червня 2021 року. З врахуванням викладеного суд зазначає, що у зв`язку з тим, що позивач поновлений на посаді, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при його звільненні з посади та органів прокуратури та зобов`язання здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги, а також стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства(КАС)України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 300/2812/21 -без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 квітня 2022 року.