Справа № 160/23768/21
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2022-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/23768/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 (суддя першої інстанції Кальник В.В.) в адміністративній справі №160/23768/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
29 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи Дніпровська виправна колонія (№89), в якому позивач просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи Дніпровська виправна колонія (№89) від 24.09.2020р. №164/ОС-20 в частині припинення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 22.09.2020р.;

визнати неправомірною бездіяльність Державної установи Дніпровська виправна колонія (№89) щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 22.09.2020р.;

зобов`язати Державну установу Дніпровська виправна колонія (№89) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (середню заробітну плату) за період з 22.09.2020р. по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем в порушення вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Кодексу законів про працю України не здійснено нарахування та виплату йому середнього заробітку (грошового забезпечення) під час увільнення від роботи у зв`язку з проходженням строкової військової служби.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність державної установи Дніпровська виправна колонія (№89) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України з дати увільнення від роботи - 22.09.2020р.

Зобов`язано державну установу Дніпровська виправна колонія (№89) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України з дати увільнення від роботи - 22.09.2020р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що підстави для нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) з дати увільнення відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України відсутні, оскільки на позивача як особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби не поширюються норми трудового законодавства, натомість діє спеціальне законодавство. Вважає, що оскільки на даний час позивач проходить службу у ЗСУ, обов`язок нарахування і виплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) у відповідача відсутній.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 проходив службу в Державній установі Дніпровська виправна колонія (№89) з 15 лютого 2019 року на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи Дніпровська виправна колонія (№ 89).

22.09.2020 року позивачем укладено контракт про проходження військової служби в Збройних Силах України.

На підставі зазначеного, Державною установою Дніпровська виправна колонія (№ 89) був виданий наказ від 24.09.2020 року за №164ЮС-20 про увільнення від службових обов`язків ОСОБА_1 відповідно до статті 39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 №2232-ХІІ(зі змінами).

Як зазначено позивачем, станом на 24.09.2021 року йому жодного разу не було виплачено заробітної плати, у зв`язку з чим, 01.10.2021 року він звернувся до відповідача з заявою щодо невиплати заборгованості з заробітної плати.

Державна установа Дніпровська виправна колонія (№89) листом від 19.10.2021 року №89/10-Д-13 з посиланням на лист Міністерства соціальної політики від 25.04.2019 року №16056/45001-61-19, повідомила позивача про не поширення норм трудового законодавства на відповідні правовідносини. Також повідомила, що за особами рядового і начальницького складу, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення грошове забезпечення не зберігається, таким чином, установа не має правових підстав для їх здійснення взагалі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на позивача, як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині, а відтак останній має право на соціальні гарантії, у тому числі на ті, що передбачені ст.119 КЗпП України.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV), правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Статтею 14 Закону № 2713-IV визначено, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

В свою чергу, частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Статтею 119 КЗпП України закріплені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Відповідно до частин 1-3 та 5 зазначеної статті, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

До того ж, у рішенні від 16 жовтня 2020 року (справа №120/1630/19-а), Верховний Суд вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що за змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Такої ж позиції дотримувалося й Міністерство оборони України, про що свідчить його лист від 1 жовтня 2015 року № 322/2/8417, у якому зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та триває дотепер, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на Сході України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17.

Позаяк, у межах спірних правовідносин, ОСОБА_1 був призваний в період дії особливого періоду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України, тобто, збереження місця роботи, посади, і середнього заробітку в установі, в якій він працював на час призову.

Ключовим доводом апеляції є те, що позивач не працює в ДУ "Дніпровська виправна колонія (№89)" за цивільним договором, його соціальний захист регулюється частиною 5 статті 23 Закону № 2713-IV, тобто як особи, прирівняної до поліцейських і на нього не розповсюджуються гарантії ст.119 КЗпП України.

Неможна поділити таку позицію, оскільки Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначає гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку (грошового забезпечення) на час перебування його на строковій військовій службі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №816/1155/16, від 13.06.2018 по справі №813/782/17, від 19 листопада 2019 року по справі №812/452/17.

Окрім того, відповідно до частин першої статті 59 Закону «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до стажу державної служби.

Згідно частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Системний аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що на позивача, як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами держаної служби, а нормами Закону України «Про державну службу» передбачено, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.

Одночасно, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Посилання скаржника на листи Мінсоцполітики, згідно яких на позивача не розповсюджуються гарантії щодо збереження заробітної плати, є безпідставним, з огляду на те, що вказані листи не є нормативно-правовим актами та не встановлюють правових норм, а також не припиняють дії існуючих правових норм. Такі листи мають лише інформаційний характер та не є обов`язковими для виконання.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)" залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 в адміністративній справі №160/23768/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повний текст постанови складено 08 квітня 2022 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва