Справа № 160/27277/21
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 по 2018 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;
-стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.07.2018 по дату виплати всіх належних сум при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та є учасником бойових дій, у зв`язку з чим відповідно до ч. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Позивач звернувся до відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, але отримав відмову. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача неправомірною та зазначає, що невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій порушує його конституційні права та гарантії на належний соціальний захист.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст. 257 КАС України.
Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, проте останній не відповідає вимогам п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України, відтак не може бути врахований судом під час прийняття рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суддя Калугіна Н.Є. з 16 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року перебувала на лікарняному та у щорічній відпустці.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Наказом командира військової частини пп НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) (по стройовій частині) №277 від 02.09.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника командира танкової роти з озброєння танкового батальйону.
Позивачем 23 лютого 2016 року отримано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 .
Відповідно наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) (по стройовій частині) №100 від 24.03.2016 року позивача призначено наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 17.03.2016 року №37 на посаду командира ремонтної роти бронетанкової техніки ремонтно - відновлювального батальйону військової частини - пп НОМЕР_6 ( НОМЕР_1 ), та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №148 від 04.07.2018 року, позивача 04 липня 2018 року звільнено у запас за підпунктом «ж» (які вислужили строк військової служби за контрактом) відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Враховуючи, що при звільненні позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виплачено не було, він звернувся до відповідача із зверненням щодо нарахування та виплати йому згаданої компенсації.
На звернення позивача останньому надано відповідь від 19.10.2021, якою надані довідки та витяги з наказів щодо отриманих під час звільнення позивача виплат.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Як вбачається з пункту 17 статті 10-1 вищевказаного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток (...), припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».
Так, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.
Однак, Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачене припинення виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, право на яку військовослужбовець - учасник бойових дій набув за період проходження ним військової служби. Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, особа не втрачає саме право на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізоване у один із таких способів:
1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;
2) грошова компенсація відпустки.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, передбачено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки.
Відтак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуте під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою у зразковому рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №620/4218/18, яке залишене в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019. Також аналогічні висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі №620/4218/18.
Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що виключивши позивача зі списків особового складу, відповідач необґрунтовано не здійснив з ним повного розрахунку, зокрема в частині виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за спірний період.
Що стосується строків звернення до суду з заявленими вимогами, то суд виходить зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18, де вказано, що спеціальним законодавством прямо не врегульоване питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком. Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні додаткової відпустки.
Також суд звертає увагу на те, що виплата компенсації повинна була бути здійснена під час остаточного розрахунку з військовослужбовцем при звільненні, незалежно від того, чи звертався він із заявою (рапортом) про виплату такої компенсації, чи ні.
Підсумовуючи викладене вище, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 по 2018 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
Стосовно частини позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04.07.2018 по дату виплати всіх належних сум при звільненні, судом встановлено наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначила що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід до визначення розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 23.12.2020 у справі №825/1732/17 та у постанові від 14.04.2021 у справі №620/1487/2020.
Оскільки наказ про звільнення позивача не передбачав виплату спірної компенсації, тому таку суму відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України не можна вважати безспірною.
Сплата такої суми на момент розгляду даної справи ще не відбулась, що не дає змоги встановити розмір компенсації, яка буде нарахована за рішенням суду, та загальний період затримки, тому на даний час неможливо обґрунтовано визначити суму відшкодування за час затримки розрахунку, застосувавши критерії, вказані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Отже, така вимога є передчасною, оскільки стягнення середнього заробітку стосується оспорюваної суми, а не нарахованої, тому не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій та не надав суду докази про понесені ним витрати у зв`язку зі зверненням до суду з даним позовом, підстави для вирішення судом питання про відшкодування йому судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 по 2018 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_8 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 12 квітня 2022 року.

Суддя Н.Є. Калугіна