Справа № 120/15388/21-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 квітня 2022 р. Справа № 120/15388/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

про: визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій позивач просить визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду у Вінницькій області щодо перерахунку пенсії та зобов`язати відповідача здійснити з дня призначення пенсії її перерахунок з урахуванням розміру його заробітної плати за період з 01.01.1994 по 31.12.1998, який підтверджено відомостями згідно довідки за №5119-2021/С від 19.04.2021 виданої "Державним архівом республіки Крим з особового складу" з застосуванням коефіцієнтів, передбачених чинним законодавством; зарахувати до стажу роботи за період з 20.05.1991 по 28.05.1993 згідно записів у трудовій книжці; зарахувати до стажу роботи періоди навчання у Севастопольському приборобудівельному інституті з 23.08.1978 по 01.09.1978 та з 01.08.1984 по 01.09.1984 згідно записів трудової книжки.

На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема зазначає, що до трудового стажу позивача не зараховані відповідно до запису в трудовій книжці часу навчання в Вищому навчальному закладі, а саме: в трудовій книжці зазначено початок навчання з 23.08.1978 р. (працівником пенсійного фонду внесена дата 01.09.1978 р.) та дати початку навчання з 01.08.1984 р. (внесена дата 01.09.1984 р.), оскільки згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах навчальний рік починається з 1 вересня. Також безпідставні вимоги позивача щодо довідки про розмір заробітної плати, виданої «Державним архівом республіки Крим з особового складу» за №5119-2021/С від 19.04.2021р. Така не приймається до уваги, оскільки усі документи, видані на непідконтрольній Україні території, починаючи з 01 грудня 2014 р., вважаються недійсними та не мають юридичної сили.

Не може бути також до страхового стажу не зараховано період роботи у Совєтскому районному відділі статистики (Автономна Республіка Крим) з 20.05.1991 р. по 28.05.1993 р., згідно записів у трудовій книжці № 10-11, з огляду на наявні виправлення в даті прийому на роботу та видачі відповідного наказу.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Вінницькій області (далі по тексту - Відповідач) з 23.08.2020 р. отримує пенсію за віком, призначену й обчислену відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» далі по тексту - Закон № 1058).

23.07.2021р. позивач звернувся до Головного упавління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про перерахунок пенсії, в якій просив зробити перерахунок розміру призначеної йому пенсії з моменту її призначення та при здійсненні перерахунку вчинити наступні дії:

- Додатково врахувати розмір заробітної плати за період з 01.01.1994 р. по 31.12.1998 р. (60 місяців) згідно довідки про зарплату, надану «Державним архівом республіки Крим з особового складу» за №5119-2021/С від 19.04.2021р. з застосуванням коефіцієнтів, передбачених чинним законодавством;

- Врахувати до його загального трудового стажу стаж роботи за період з 20.05.1991р. по 28.05.1993р., запис про який внесений до його трудової книжки;

- Врахувати до його стажу не зараховані дні з внесенням вірних відомостей відповідно до запису в трудовій книжці часу навчання в Вищому навчальному закладі, а саме: в трудовій книжці зазначено початок навчання з 23.08.1978 р. (працівником пенсійного фонду внесена дата 01.09.1978 р.) та дати початку навчання з 01.08.1984 р. (внесена дата 01.09.1984 р.).

Листом від 16.08.2021 р. за штрих-кодом № 9062-8146/Б-02/8-0200/21 Головне управління пенсійного фонду України у Вінницькій області відмовило у перерахунку пенсії, посилаючись на те, що:

- дні не зараховані відповідно до запису в трудовій книжці часу навчання в Вищому навчальному закладі, а саме: в трудовій книжці зазначено початок навчання з 23.08.1978 р. (працівником пенсійного фонду внесена дата 01.09.1978 р.) та дати початку навчання з 01.08.1984 р. (внесена дата 01.09.1984 р.), оскільки згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах навчальний рік починається з 1 вересня;

- довідка про розмір заробітної плати, видана «Державним архівом республіки Крим з особового складу» за №5119-2021/С від 19.04.2021р. не приймається до уваги, оскільки усі документи, видані на непідконтрольній Україні території, починаючи з 01 грудня 2014 р., вважаються недійсними та не мають юридичної сили;

- до страхового стажу не зараховано період роботи у Совєтскому районному відділі статистики (Автономна Республіка Крим) з 20.05.1991 р. по 28.05.1993 р. згідно записів у трудовій книжці № 10-11, з огляду на наявні виправлення в даті прийому на роботу та видачі відповідного наказу.

Позивач, не погоджується із такою відмовою пенсійного органу, тому звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Статтею 8 Закону N 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Порядок та умови зарахування періодів трудової діяльності та інших періодів, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії, до 01.01.2004 року регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (надалі Закон № 1788).

Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, чинне законодавство передбачає, що основним документом для підтвердження стажу є трудова книжка і саме на підставі записів трудової книжки, на думку позивача, має буди зараховано до його загального страхового стажу період навчання у вищому навчальному закладі.

Суд погоджується із такою позицією позивача та зазначає, що пунктом 8 Порядку № 637, згідно з яким час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

З даного приводу суд зазначає, що пунктом 8 Порядку № 637 необхідно застосовувати у логічному зв`язку з попередніми пунктами відповідного Порядку, згідно з якими основним документом для підтвердження стажу є саме трудова книжка. Аналогічне положення містить і Закон № 1788.

Навіть з назви Порядку № 637 вбачається, що він регулює підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Таким чином, враховуючи наявність у трудовій книжці позивача запису про період навчання у вищому навчальному закладі з 23.08.1978 по 29.01.1982 та з 01.08.1984 по 27.06.1986, весь цей період має бути врахований до загального страхового стажу позивача.

Отже, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача зарахувати до загального стажу позивача період навчання з 23.08.1978 по 01.09.1978 та з 01.08.1984 по 01.09.1984 належать задоволенню.

Щодо періоду роботи період з 20.05.1991 по 28.05.1993, який не врахований відповідачем при призначенні пенсії позивачу, то суд зазначає наступне.

Із трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 , видно що на сторінках 8-9 наявні виправлення в даті прийому на роботу позивача, зокрема, 21.05.1991 року виправлено на 20.05.1991 року, що стало причиною не врахування пенсійним органом всього періоду роботи на посаді інженера - електроніка з 20.05.1991 року по 28.05.1993 року.

Перевіряючи вказані доводи відповідача, суд враховує, що згідно із ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 цієї Інструкції також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Інструкції № 58 при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Суд звертає увагу на те, що порядок заповнення трудових книжок визначається розділом 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Так, пунктом 2.4 Інструкції передбачено, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний заниє. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з пунктом 2.9 Інструкції виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Пунктом 4.1 Інструкції визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Як видно з трудової книжки позивача, в період з 20.05.1991 по 28.05.1993 (записи №10 та № 11) позивач прийнятий на роботу інженера - електроніка другої категорії (наказ № 10 от від 20.05.1991). З 28.05.1993 "уволен по переводу в Советское отделение банка Украины" (наказ № 9 от від 28.05.1993).

Оцінюючи трудову книжку позивача як основний документ на підтвердження трудового стажу, судом встановлено, що у ній містяться належним чином здійснені записи щодо роботи позивача у спірні періоди.

Суд враховує, що згідно з наведеними вище положеннями Інструкції виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. За відсутності інших даних, суд не вбачає достатніх підстав вважати, що зроблене у трудовій книжці позивача виправлення щодо дати прийняття на роботу та наказу вчинене без дотримання вимог інструкції. Також, на думку суду, виправлення в цілому не може бути підставою для неврахування спірного періоду роботи позивача до періоду страхового стажу.

В цьому контексті суд зауважує, що записи про спірні періоди роботи не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Отже, відсутні достатні підстави для неврахування вказаного періоду при визначенні страхового стажу позивачки. При цьому враховується правова позиція Верховного Суду, наведена у постановах від 06.02.2018 в справі № 677/277/17 та від 24.05.2018 року в справі №490/12392/16-а.

Також суд зазначає, що спосіб внесення записів та їх порядковість не дають підстав вважати, що мали місце дописування чи інші неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивачки. Водночас на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення досліджуваного документу, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Враховуючи наведене, суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи особи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Визначаючись щодо неврахування відповідачем при призначенні пенсії позивачу архівної довідки про заробітну плату за №5119-2021/С від 19.04.2021, судом встановлено, що позивач при подачі заяви про призначення пенсії просив при обчисленні пенсії врахувати розмір заробітної плати за найбільш вигідні 60 місяців в період з червня 1993 по жовтень 1999 року, який відображено у архівній довідці, виданій Державним архівом Республіки Крим з особового складу.

Відповідачем не взято до уваги вищевказані довідки про заробітну плату позивача, оскільки вони видані підприємством, яке розташоване на тимчасово окупованій території.

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Спірна довідка видана установою розташованою в населених пунктах, визначених Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення".

Положеннями Постанови КМУ від 07.11.2014 № 595 "Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей" передбачено, що будь-які запити, звернення, довідки чи інші документи, видані органами фонду або підприємствами, які непідконтрольні українській владі вважаються недійсними і не можуть прийматися до розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі частини 1 статті 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно статті 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Відповідно до положень частини 1-3 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, суд наголошує, що позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території де розташовано підприємство на якому працював позивач у відповідні періоди.

Суд вважає необхідним зазначити те, що у 1971 року Міжнародний Суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Вищевказане означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Отже, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Натомість, підстав вважати надану довідку та наведені в довідках відомості недостовірними, відповідачем не наведено.

При цьому, відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Зазначена правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 24.07.2019 у справі №423/1324/17, від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а та від 25.09.2018 у справі №242/65/17.

Таким чином, суд не приймає дані доводи відповідача, стосовно того, що врахування довідки про заробітну плату неможливо, так як довідки видана на території, яка не контролюється українською владою, оскільки документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, оскільки вказана обставина (захоплення незаконними озброєними формуваннями території, на якій розташоване підприємство) не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення, що відповідає правозастосовній практиці в частині застосування так званих "намібійських винятків" Міжнародного суду ООН.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у врахуванні довідки про заробітну плату з підстав, що така видана на тимчасово окупованій території України є протиправними.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.07.2021 про перерахунок пенсії в частині врахування розміру заробітної плати за період з 01.01.1994 по 31.12.1998 згідно довідки за №5119-2021/С від 19.04.2021 виданої "Державним архівом Республіки Крим з особового складу" з урахуванням висновків суду зроблених у цьому рішенні.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, то на переконання суду з відповідача підлягає стягненню 605,33 грн., сплаченого позивачем судового збору, що є сумою пропорційною до обсягу задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у перерахунку ОСОБА_1 пенсії, оформлену листом за №9062-8146/Б-02/8-0200/21 від 16.08.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 20.05.1991 по 28.05.1993 та періоди навчання у Севастопольському приборобудівельному інституті з 23.08.1978 по 01.09.1978 та з 01.08.1984 по 01.09.1984 згідно записів трудової книжки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.07.2021 про перерахунок пенсії в частині врахування розміру заробітної плати за період з 01.01.1994 по 31.12.1998 згідно довідки за №5119-2021/С від 19.04.2021 виданої "Державним архівом Республіки Крим з особового складу" та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням висновків суду зроблених у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 605,33 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, )

Суддя Комар Павло Анатолійович