Справа № 320/11310/20
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 року № 320/11310/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду ЛапійС.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся гр. ОСОБА_1 з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області від 02.06.2020 № 0-1038.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що на позивача поширюються положення п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, яка не містить жодних застережень щодо включення будівель промисловості, які належать на праві приватної власності фізичним особам-підприємцям та/або фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються. Крім того, наголошує на тому, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року у справі №810/4502/18 було встановлено, що майновий комплекс, який належить позивачу на праві власності і на який нарахований податок, є будівлею промисловості. А відтак вважає, що податкове повідомлення рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідач позовні вимоги не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що застосування пункту «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. У межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення. Отже, вважає, що відповідачем правомірно визначено позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

На підставі ст.ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 11.05.2006 № 1229 є власником Ѕ частки майнового комплексу загальною площею 2995,4 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на майновий комплекс зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.07.2006 № 5829394, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 11290448 від 20.07.2006.

Згідно з пунктом 1.2. договору купівлі-продажу від 11.05.2006 р. №1229 майновий комплекс загальною площею 2995,4 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці, площею 6 917,00 кв.м. розташовані такі будівлі та споруди: цегляний цех по виробництву елементів меблевих конструкцій загальною площею 1327,8 кв.м.; цегляний цех по виробництву вікон з склопакетом загальною площею 887,5 кв.м.; цегляний адмінкорпус загальною площею 120,3 кв.м.; металева конструкція складу комплектації загальною площею 659,8 кв.м.; підстанція ТП; вбиральня, огорода № 1-4,7; вигрібна яма № 5; вигрібна яма № 6, замощення І.

Відповідачем прийнято податкове повідомлення рішення від 02.06.2020 №0-1038, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нерухомості за 20196 рік у розмірі 31249,51 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач 23.07.2020 оскаржив його до ДПС України

Рішенням від 21.09.2020 №4053/0/09 про результати розгляду скарги ДПС України залишила без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС України у Київській області від 02.06.2020 №0-1038, а скаргу без задоволення.

Вважаючи, що вказане податкове повідомлення-рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства 1 січня 2011 року регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 8.1. ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Згідно п.8.3. ст. 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Статтею 10 ПК України визначено, що до місцевих податків належать: пп.10.1.1. податок на майно, відмінне від земельної ділянки; пп. 10.1.2. єдиний податок..

Відповідно до п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Водночас суд бере до уваги те, що відповідно до вимог підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України, у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, законодавець запровадив справляння податку за об`єкти житлової та нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За правилами пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період для цього виду податку дорівнює календарному року.

Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в місті Ірпінь Київської області установлений рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 24.01.2019 №4606-63-VІІ «Про внесення змін до рішення "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Ірпінь" від 15.01.2015 №4586-65-VІ.

Рішенням Ірпінської міської ради Київської області від 24.01.2019 №4606-63-VІІ визначено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. бази оподаткування.

Суд зазначає, що відповідно Закону України "Про державний бюджет на 2019 рік" розмір мінімальної заробітної плати було визначено на рівні 4173,00 грн.

Підпунктом "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В силу вимог підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

При цьому, Податковий кодекс України не містить обмежень щодо використання чи невикористання таких об`єктів.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником Ѕ частини майнового комплексу загальною площею 2995,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці, площею 6 917,00 кв.м. розташовані такі будівлі та споруди: цегляний цех по виробництву елементів меблевих конструкцій загальною площею 1327,8 кв.м.; цегляний цех по виробництву вікон зі склопакетом загальною площею 887,5 кв.м.; цегляний адмінкорпус загальною площею 120,3 кв.м.; металева конструкція складу комплектації, загальною площею 659,8 кв.м.; підстанція ТП; вбиральня, огорода № 1-4,7; вигрібна яма № 5; вигрібна яма № 6, замощення І.

Це також підтверджено інвентаризаційною справою №4961 Ірпінського бюро технічної інвентаризації.

При цьому суд звертає увагу на те, що при віднесенні об`єктів нежитлової нерухомості позивача до об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, необхідно дотримуватись умов, визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Кодексу, та враховувати рішення органів місцевого самоврядування в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та документи, які підтверджують право власності на таку нерухомість з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

До групи "Будівлі офісні" (код 122) належать будівлі, що використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі для промислових підприємств.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Отже, майновий комплекс загальною площею 2995,4 кв.м., який включає в себе будівлі та споруди, а саме: цегляний цех по виробництву елементів меблевих конструкцій загальною площею 1327,8 кв.м., зазначений на плані літерою - "Є", цегляний цех по виробництву вікон з склопакетом загальною площею 887,5 кв.м., зазначений на плані літерою - "Ж", цегляний адмінкорпус загальною площею 120,3 кв.м., зазначений на плані літерою - "Л", металева конструкція складу комплектації загальною площею 659,8 кв.м., зазначений на плані літерою - "Р", підстанція ТП - "Т", вбиральня - "У", огорожа №1-4, 7, вигрібна яма - №5, вигрібна яма - №6, замощення - І, що розташовані за адресою: місто Ірпінь, вулиця Воїнів-Інтернаціоналістів (вул. 2 Лінія), 20, та належить позивачу на праві власності, є будівлею промисловості, а тому в розумінні підпункту "є" п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є таким, що не ґрунтується на нормах закону, а тому підлягає скасуванню.

Суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно тлумачення пп. "є" п.п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України, відповідно до якого об`єкти нерухомого майна, власником яких є позивач, підлягають оподаткуванню зазначеним податком.

У зв`язку з чим суд зазначає, що відповідно до ст. 147 Конституції України, ст. 1 Закону України "Про Конституційний суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII, правом офіційного тлумачення законів наділений лише Конституційний суд України.

У відповідності до буквального змісту пп. "є" п.266.2.2 ст.266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення тощо.

І в цьому контексті право на отримання пільги з податку законодавець не пов`язує як з видом власності на цей об`єкт, так і з використанням його у господарській діяльності, а відтак таким правом користуються як юридичні, так і фізичні особи незалежно від використання об`єкту.

З огляду на це суд погоджується з мотивацією позивача щодо підстави для скасування податкового повідомлення-рішення.

Стосовно посилання відповідача на практику Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд зазначає про таке.

Так, Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 у справі №813/3803/16, від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16 дійшов висновків, що з огляду на наявні матеріали справи належне позивачу нерухоме майно відноситься до будівель промисловості, а тому в силу пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Проте Верховний Суд у постановах від 15.05.2018 у справі №806/2461/17, від 15.05.2018 у справі № 806/2767/17 дійшов висновку, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що чинне законодавство не дає визначення поняття "будівля промисловості", що у свою чергу свідчить про відсутність чіткого нормативного регулювання у питанні оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівель промисловості.

Наведені висновки Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі №813/3803/16, від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16 та у від 15.05.2018 у справі №806/2461/17, від 15.05.2018 у справі № 806/2767/17 свідчать про різні підходи у судовій практиці зі спірного питання.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Неоднозначність судової практики у питанні оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, ставить позивача у невизначене становище та не забезпечує гарантій адміністративного судочинства та дотримання принципу верховенства права.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на час розгляду і вирішення справи) встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (в редакції, чинній на час розгляду і вирішення справи) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

ЄСПЛ у пункті 175 рішення у справі "Олександр Волков проти України" визнав, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи (рішення у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства"). Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Необхідність уникати надмірної жорсткості у формулюваннях та відповідати обставинам, що змінюються, означає, що багато законів неминуче мають більшою або меншою мірою нечіткі формулювання. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики (рішення у справі "Гожелік та інші проти Польщі").

Аналізуючи дотримання вимог "якості закону", ЄСПЛ у п. 179 рішення у справі "Олександр Волков проти України" зазначив, зокрема, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (див. рішення у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства",п. 33). Хоча цей висновок був зроблений у контексті системи загального права, тлумачення, здійснюване судовими органами, не може недооцінюватися й у системах континентального права при забезпеченні передбачуваності законодавчих положень. Саме ці органи повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Гожелік та інші проти Польщі", п. 65).

Отже, відсутність у Верховного Суду єдиної практики тлумачення положення Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівель промисловості, порушує принцип юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права.

При наданні правової оцінки оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню суд також зазначає, що податок являє собою інструмент владного впливу держави в суспільних інтересах, оскільки за своєю суттю є соціальним обов`язком, від виконання якого залежить суспільний розвиток. У процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадках неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, у спірному випадку наявна неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків.

Водночас, принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України, повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.

Положеннями податкового законодавства закріплений і принцип in dubio pro tributario, тобто презумпції правомірності рішень платника податку. Відповідно до положень п. 4.1.4. ст. 4 Податкового кодексу України, закріплено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Вказаний вище принцип продубльовано у п.56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, згідно якого у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Так, у справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, у який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою ЄСПЛ в світлі захисту прав, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пунктах 50.51.56 рішення у цій справі від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд зазначив: "перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним… Говорячи про "закон", стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі "Шпачекs.r.o." проти Черкаської Республіки", № 26449/95, пункт 54, від 09 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейлер проти Італії" № 33202/96. пункт 109. ЄСПЛ 2000-1…".

Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника".

У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати прибуткового податку.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 53 свого рішення "Суханов та Ільченко проти України", яке набуло статусу остаточного 26.09.2014 року, "Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст.71 КАС України в адміністративних справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 878, 80 грн (квитанція від 03.11.2020), який підлягає присудженню на користь останнього за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, відшкодуванню позивачу з Головного управління Державної податкової служби у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають судові витрати у сумі 878, 80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області від 02.06.2020 № 0-1038.

Стягнути на користь гр. ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області судові витрати у розмірі 878 (вісімсот сімдесят вісім) грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.