Справа № 260/7727/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/7727/21 пров. № А/857/4371/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Іванчулинець Д.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

13 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), у якому просив визнати протиправним та скасувати постанову головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Сухана Михайла Михайловича № 51252006 від 31 жовтня 2018 року про стягнення виконавчого збору у сумі 55 084,74 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02 грудня 2021 року йому стало відомо про існування постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 55084,74 грн. у виконавчому провадженні ВП № 51252006, у зв`язку з надходженням листа від Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді по місцю його роботи, оскільки винесено постанову ВП № 58366434 про звернення стягнення на заробітну плату позивача у розмірі 20 відсотків. Вказує, що жодних документів від відповідача з приводу відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору не надходило. У зв`язку з вищенаведеним, 08 грудня 2021 року звернувся до відповідача із заявою, в якій повідомив останнього, що всупереч вимогам статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» на його адресу документів по виконавчому провадженню ВП № 58366434 та ВП № 51457322 не надходило та просив надати можливість ознайомитися з відповідними матеріалами виконавчого провадження. У відповідь повідомлено, що матеріали будуть підготовлені для ознайомлення та позивач отримає можливість з ним ознайомитися, однак на день звернення до суду, останній так і не ознайомився з відповідними матеріалами. Вважає оскаржувану постанову такою, що винесена з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні і як наслідок неправомірно звернено стягнення на грошові кошти, які належать позивачу на праві власності. Звертає увагу на те, що за одним виконавчим документом (виконавчим листом №712/5384/2012 виданим 03.06.2013 р.) відкрито два виконавчих провадження (ВП № 58366434 та ВП № 60602493), таким чином створились умови для стягнення з позивача подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Вважає, що оскільки під час виконання по виконавчому провадженні № 51457322 відповідачем, не було здійснено фактичного стягнення заборгованості, а також не було вжито жодних заходів, щодо стягнення з позивача суми заборгованості, у Головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_2 були відсутні підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 51252006 від 31 жовтня 2018 року у сумі 55 084,74 гривень, а тому така підлягає скасуванню.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що головний державний виконавець Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Сухан Михайло Михайлович, приймаючи оскаржену постанову від 31 жовтня 2018 року про стягнення з позивача виконавчого збору діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». В межах виконавчого провадження державним виконавцем було вчинено дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості щодо виконання виконавчого документа, що є заходами, які спонукають боржника до виконання своїх зобов`язань, передбачених виконавчим документом та в даному випадку мали б призвести до повного фактичного виконання з стягненням боргу виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що до спірних правовідносин необхідно було застосовувати приписи статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку з прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VIII, що суперечить статті 58 Конституції України. Вказує, що в процесі здійснення виконавчого провадження № 51252006 з моменту відкриття та до його закінчення жодних грошових коштів в примусовому порядку державним виконавцем не стягнуто, також не було вжито інших заходів щодо стягнення з позивача суми заборгованості, тобто не було здійснено фактичного стягнення за виконавчим документом. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою та не дано жодної правової оцінки правомірності відкриття виконавчого провадження ВП № 58366434 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 55084,74 грн. Зазначає, що судом першої інтсанції не враховано, що порядок вчинення виконавчих дій детально регламентується Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Вказує, що оскільки на виконання виконавчого листа № 712/5384/2012 відкриті чотири виконавчі провадження, сума виконавчого збору з виконання цього виконавчого листа збільшується у 4 рази і становитиме 40 відсотків, а не 10 відсотків від суми стягнення.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в них викладені.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 грудня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 . ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 547 628,48 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит.

На виконання вказаного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 грудня 2012 року було видано виконавчий лист № 712/5384/2012 від 03 червня 2013 року, на підставі якого головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Суханом М.М. 30 травня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51252006 з виконання вищезазначеного виконавчого листа № 712/5384/2012. Постановлено боржнику самостійно виконати виконавчий документ у строк до 06 червня 2016 року о 09:00 год. (а.с.49).

03 червня 2016 року головним державним виконавцем Ужгородського MB ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Суханом М.М. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження (а.с.50).

30 листопада 2016 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду по справі № 712/5384/12 замінено сторону виконавчого провадження ВП № 51457322 за виконавчим листом № 712/5384/12 виданим 03 червня 2013 року з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на ТОВ «Кредитні ініціативи».

15 лютого 2018 року головним державним виконавцем Ужгородського MB ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Суханом М.М. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження стягувача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.52)

В процесі примусового виконання рішення суду на адресу Ужгородського MB ДВС ГТУЮ у Закарпатській області надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа за заявою стягувача у порядку п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі вищезазначеної заяви, 31 жовтня 2018 року відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 51252006 (а.с.56).

31 жовтня 2018 року Головним державним виконавцем Ужгородського міського Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Суханом М.М. винесено постанову ВП № 51252006 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 55 084,74 гривень, тобто, на підставі виконавчого документу, який виконавцем було повернуто стягувачу (а.с.54).

Постановою ВП № 58366434 від 14 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання постанови ВП № 51252006 виданої 31 жовтня 2018 року щодо стягнення виконавчого збору в сумі 55 084,74 грн (а.с.11).

13 листопада 2019 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Д.А. відкрито виконавче провадження ВП № 60602493 щодо виконання виконавчого листа №712/5384/2012 виданого 03 червня 2013 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області (а.с.15).

Постановою ВП № 60602493 від 13 листопада 2019 року винесено також до стягнення основну винагороду приватного виконавця у розмірі 55 084,74 грн (а.с.17-18).

07 вересня 2020 року, у виконавчому провадженні ВП № 60602493 постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, приватним виконавцем Ярошевським Д.А. звернено стягнення на доходи ОСОБА_1 , які він отримує по місцю роботи в Закарпатській митниці Держмитслужби. Даною постановою, зобов`язано Закарпатську митницю Держмитслужби здійснювати відрахування з його заробітної плати у розмірі 20 відсотків, яка вираховується із суми, що залишається після утримання податків та зборів.

Головним державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Суханом Михайлом Михайловичем 29 листопада 2021 року, у виконавчому провадженні (ВП № 58366434) також винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, ОСОБА_1 , у розмірі 20 відсотків, за місцем роботи в Закарпатській митниці, з якою позивач ознайомився 02 грудня 2021 року (а.с.13).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Станом на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 712/5384/2012 від 03 червня 2013 року та на момент закінчення строку для добровільного виконання виконавчого документа розмір виконавчого збору визначався, виходячи з 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1991 року № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV).

Згідно з частинами першою та другою статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він

відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (частина перша статті 27 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник

зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет

іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (частина третя статті 28 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частин шостої, восьмої статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Закон № 606-XIV втратив чинність 05 жовтня 2016 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про виконавче провадження» 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 6 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII).

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, у цій же редакції, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина дев`ята статті 27 Закону № 1404-VIII у цій же редакції).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Між тим Законом № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Так, з урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із винесенням державним виконавцем у межах виконавчого провадження № 51252006 постанови від 31 жовтня 2018 року про стягнення виконавчого збору.

З матеріалів справи слідує, що виконавець вживав заходи щодо виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду № 712/5384/2012 від 03 червня 2013 року, а саме: 03 червня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, 15 лютого 2018 року винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження стягувача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на ТОВ «Кредитні ініціативи», проте стягнення коштів (заборгованості за виконавчим листом) на користь стягувача фактично не було.

Стягувач подав заяву про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання, на підставі чого йому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII, повернувши згаданий виконавчий лист.

Відповідно до спірної постанови від 31 жовтня 2021 року, виконавчий збір (у розмірі 10 відсотків) державний виконавець розрахував на основі суми, що підлягала примусовому стягненню відповідно до виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду № 712/5384/2012 від 03 червня 2013 року, але, як зазначено вище, фактично стягнена так і не була, навіть частково.

Отож у цій справі спір виник у зв`язку з тим, що державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору за виконання виконавчого документа, за яким сума, що підлягала стягненню, фактично не стягувалася взагалі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що зміни, внесені Законом № 2475-VIII від 03 липня 2018 року у Закон № 1404-VIII, погіршили становище боржника, а також виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом в сумі, яка вказана у ньому, тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору, то колегія суддів зазначає наступне.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа у даній справі було відкрито до набрання чинності Законом № 1404-VIII, тобто відповідно до Закону № 606-XIV.

Розмір виконавчого збору (у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання) за правилами ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV, становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Враховуючи те, що боржник у встановлений виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження строк (до 06 червня 2016 року) не сплатив заборгованості за виконавчим документом, мало б розпочатися примусове виконання цього рішення (за змістом ч. 1 ст. 25 Закону № 606-XIV).

Однак, з 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII, а державний виконавець, серед іншого, виніс спірну постанову про стягнення виконавчого збору від 31 жовтня 2021 року.

Колегія суддів вважає, що оскільки виконавче провадження (з примусового виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду № 712/5384/2012 від 03 червня 2013 року про стягнення заборгованості (з ОСОБА_1 ) було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV (чинного на дату ухвалення постанови від 30 травня 2016 року ВП № 51252006), то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями ст. 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Вищезазначені положення передбачають, з-поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню (якщо йдеться про примусове виконання рішення майнового характеру).

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що аналогічна норма щодо величини виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом діяла і на час прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58366434 від 14 лютого 2019 року з примусового виконання постанови № ВП № 5125206 від 31 жовтня 2018 року про стягнення виконавчого збору.

Аналізуючи вищенаведені норми та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність змін в законодавстві, які погіршили становище боржника.

Буквальний аналіз положень вказаної статті у зіставленні з обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання згаданого виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом, що й було зроблено.

Тобто, в межах цього виконавчого провадження державним виконавцем було вчинено дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості щодо виконання виконавчого документа, що є заходами, які спонукають боржника до виконання своїх зобов`язань, передбачених виконавчим документом.

За змістом спірної постанови, виконавчий збір (у розмірі 10 відсотків) державний виконавець розрахував від суми, що підлягала примусовому стягненню.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 640/21075/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 300/3260/20.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 640/21075/19 наголосив, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1404-VІІІ врегульований порядок вчинення саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження», і тому кожна окрема виконавча дія завершується відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою та не дано жодної правової оцінки правомірності відкриття виконавчого провадження ВП № 58366434 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 55084,74 грн є безпідставними, оскільки дана постанова про відкриття виконавчого провадження не є предметом позову у цій справі.

Щодо доводів скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано, що порядок вчинення виконавчих дій детально регламентується Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, колегія суддів зазначає наступне.

Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції (в редакції станом на час винесення оскаржуваної постанови) встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ , результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Як зазначено вище, оскільки виконавче провадження було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV (чинного на дату ухвалення постанови від 30 травня 2016 року ВП № 51252006), то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями ст. 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Вищезазначені положення передбачають, з-поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню (якщо йдеться про примусове виконання рішення майнового характеру).

Таким чином, оскільки положення Інструкції про порядок вчинення виконавчих дій передбачають інший порядок стягнення виконавчого збору, ніж встановлений законодавчо, тому у цьому випадку слід застосовувати положення закону, а не підзаконного акту.

Стосовно доводів скаржника про те, що оскільки на виконання виконавчого листа № 712/5384/2012 відкриті чотири виконавчі провадження, сума виконавчого збору з виконання цього виконавчого листа збільшується у 4 рази і становитиме 40 відсотків, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 5 статті 41 Закону 1404-VIII (в редакції чинній на час постановлення оскаржуваної постанови) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з частинами 1,2, 4 статті 543 Цивільного кодексу України (в редакції станом на час винесення виконавчого листа № 712/5384/2012 від 03 червня 2013 року) у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Таким чином, виконавчий збір стягується з кожного боржника, в тому числі з боржників, на яких покладено солідарний обов`язок, за кожним окремим виконавчим провадженням.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що головний державний виконавець Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Сухан М.М., приймаючи оскаржувану постанову від 31 жовтня 2018 року про стягнення з позивача виконавчого збору діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 287, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі № 260/7727/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 14 квітня 2022 року.