Справа № 463/547/22
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 463/547/22 пров. № А/857/3313/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко О.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Ільченко А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 січня 2022 року (головуючий суддя Яворський С.Й., м.Львів) у справі № 463/547/22 за адміністративним позовом 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України до громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання іноземця до вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, -

В С Т А Н О В И В:

25.01.2022 позивач звернувся з адміністративним позовом до громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України на строк 6 (шість) місяців, а саме до 13 год. 50 хв. 04 серпня 2022 року.

Позов обґрунтовує тим, що відповідач 03.08.2021 року, діючи у складі групи осіб, здійснив незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, внаслідок чого був затриманий прикордонною вартою Республіки Польща, та 04.08.2021 року о 13 год. 50 хв., на підставі ст.ст. 3.5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» в пункті пропуску через державний кордон «Краківець-Корчова» був переданий на територію України представникам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». В подальшому, зважаючи на наявність в діях відповідача складу адміністративного правопорушення (незаконний перетин державного кордону), 06.08.2021 року Яворівським районним судом Львівської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Крім того, 06.08.2021 року Личаківським районним судом м. Львова відносно відповідача було прийнято рішення, яке залишено без змін 10.11.2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом, про примусове видворення, а також про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України. На підставі вказаного рішення відповідача 17.08.2021 року було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні - с. Журавичі, Ківерцівського району Волинської області. Обгрунтовуючи необхідність продовження строку на затримання відповідача з метою забезпечення його примусового видворення позивач зазначає про те, що на сьогоднішній день, до закінчення попередньо встановленого судовим рішенням строку затримання відповідача (до 04.02.2022 року), у позивача відсутні з об`єктивних причин можливості забезпечити примусове видворення відповідача за межі території України. Вказаними об`єктивними причинами є відсутність у позивача (не виділення таких з державного бюджету) грошових коштів для забезпечення примусового видворення відповідача, та відповідно виконання рішення суду про це, оскільки орієнтовна вартість для закупівлі авіаквитків для іноземця-правопорушника та складу супроводу представників Держприкордонслужби України становить 95 тис. грн. У зв`язку із цим, представником позивача подано пропозиції, рапорт про що додано до матеріалів позовної заяви, щодо проведення відкритих торгів за електронною системою «ProZorro» з метою укладення договору із авіакомпанією на закупівлю авіаквитків для організації примусового видворення за межі України незаконних мігрантів.

Відповідач відмовляється самостійно (без супроводу представників Держприкордонслужби України) повертатись до країни походження, більше того, своїми діями намагається ввести в оману представників Держприкордонслужби України, зазначаючи про бажання покинути територію України лише виїхавши до такої країни, як Тувал, з якою, згідно отриманою представником позивача інформацією, відсутні маршрути авіаперельоту.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Затримано громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 Ємє ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 та поміщено його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні на 6 (шість) місяців, а саме до 17.03.2022 року.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що продовження строку затримання є незаконним, та відсутні на сьогоднішній день будь-які правові та об`єктивні підстави для цього. Зазначає, що у відповідача наявні власні кошти для того щоб покинути територію України в добровільному порядку, однак обов`язок щодо належного забезпечення видворення відповідача за межі території України лежить саме на державі Україна в особі Держприкордонслужби України, а тому відповідач не бажає витрачати власні кошти з цією метою. Зазначає, що відсутність коштів у позивача не є об`єктивною причиною для продовження строку для затримання.

Представником 7 прикордонного Карпатського загону (вх. № К-12995/22 від 11.04.2022) подано заяву, відповідно до якої останній повідомляє суд, що громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 Ємє ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 виїхав за межі України встановленим порядком 01.04.2022 через пункт пропуску «Ужгород». Просить розглянути справу № 463/547/22 без їх участі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Відповідач 03.08.2021 року, діючи у складі групи осіб, здійснив незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, внаслідок чого був затриманий прикордонною вартою Республіки Польща та 04.08.2021 року о 13 год. 50 хв., на підставі ст.ст. 3.5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб», в пункті пропуску через державний кордон «Краківець-Корчова» був переданий на територію України представникам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

В подальшому, зважаючи на наявність в діях відповідача складу адміністративного правопорушення (незаконний перетин державного кордону), 06.08.2021 року Яворівським районним судом Львівської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Крім того, 06.08.2021 року Личаківським районним судом м. Львова відносно відповідача було прийнято рішення, яке залишено без змін 10.11.2021 року Восьмим апеляційним адміністративним судом, про примусове видворення, а також про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України. На підставі вказаного рішення відповідача 17.08.2021 року було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні - с. Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до положень статей 9, 29 «Загальної декларації прав людини» ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Згідно статті 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (Закон № 3773-VI) правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

За приписами частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону № 3773-VI).

Частиною 1 та 4 статті 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами статті 289 КАС України.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення видворення за межі території України.

Частиною 11 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 , пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи. Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Згідно з п.12 р. ІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року №141, іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.

Колегія суддів звертає увагу, що хоч строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи, однак за наявності відповідних умов є винятки із вказаного положення. Зокрема, у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Додатково апеляційний суд зазначає, що відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

Слід зазначити, що пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 289, 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 Ємє ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 січня 2022 року у справі № 463/547/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний