Справа № 600/70/22-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

12 квітня 2022 р. м. Чернівці Справа №600/70/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить:

- скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області №0053894/1302-2209 від 15.03.2018 року в сумі 109404,80 грн, №0-2209 від 25.02.2019 року на суму 25457,13 грн, №0-2209 від 24.04.2020 року в сумі 142670,70 грн, №0-2412 від 06.04.2021 року в сумі 222027,64 грн.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання на 31.01.2022 року.

Ухвалою суду від 22.03.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області про скасування податкових повідомлень-рішень залишено без руху. Встановлено позивачу десятиденний строк, з дня вручення копії ухвали, для подачі позивачем заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом та докази поважності причин його пропуску.

31.03.2022 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом. В обґрунтування поданої заяви представником позивача зазначено, що 25.11.2021 року позивачу стало відомо про те, що у провадженні Чернівецького окружного адміністративного суду перебуває справа №600/5868/21 за позовом Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу. Вказував, що податкові повідомлення позивачем не отримано, що зокрема, підтверджується копії поштових конвертiв з вiдмiткою "за закінченням встановленого строку зберігання". Окрім того вказував що одне податкове - повідомлення рішення містить підпис, який позивач не вчиняв. Оскільки про наявність спірних повідомлень-рішень позивач дізнався лише 25.11.2021 року та 04.01.2022 року позов подав, то позивач не пропустив шестимісячний строк на звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши письмові докази з приводу поважності причини пропуску строку на звернення до адміністративного суду, перевіривши матеріали адміністративної справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд робить наступні висновки.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Інститут строків звернення до суду в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Початок перебігу строку звернення до суду визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, на думку суду, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо формально послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд звертає увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом "Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt", згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, а не тим, хто спить.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Вищевказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною у подібних правовідносинах в ухвалі №240/12017/19 від 04.03.2021 року.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано до суду в межах строку звернення до адмiнiстративного суду, встановленого цим Кодексом або iншими законами.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено іншого, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Отже, вказана норма містить приписи щодо наявності різних строків давності (як 1095 днів, так і 2555 днів у певних правовідносинах).

Пунктом 102.2 статті 102 Податкового кодексу України визначені випадки, коли грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті.

Аналіз статті 102 Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що після закінчення визначеного у ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення рішення взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом.

Отже, зазначений у пункті 102.1 статті 102 Податкового кодексу України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні.

Оскільки норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України не визначає процесуального строку звернення до суду, такий строк визначено частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та становить шість місяців.

Наведений висновок узгоджується з викладеним у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.5 ст. 245 КАС України).

Судом встановлено, що позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області №0053894/1302-2209 від 15.03.2018 року в сумі 109404,80 грн, №0-2209 від 25.02.2019 року на суму 25457,13 грн, №0-2209 від 24.04.2020 року в сумі 142670,70 грн, №0-2412 від 06.04.2021 року в сумі 222027,64 грн.

Разом з тим, позовну заяву позивачем подано до суду 04.01.2022 року, тобто з пропуском встановленого шестимісячного строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що позивач дізнався про наявні податкові повідомлення - рішення лише 25.11.2021, після ознайомлення з позовом Головного управління ДПС у Хмельницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, тобто в шестимісячний строк на звернення до суду з даним позовом, з наступних підстав.

Пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надісланi за адресою (мiсцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто врученi платнику податків (його представнику).

Судом досліджено наявні в матеріалах справи копії рекомендованих повідомлень про направлення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень за вказаною позивачем особисто в облікових даних адресою його місцезнаходження. Отже документи вважаються належним чином врученими.

Разом з тим, відповідно до аб. 6 п. 70.5 Податкового кодексу України фізична особа несе відповідальність згідно із законом за достовірність інформації, що подається для реєстрації у Державному реєстрі. Згідно п.70.7 ст.70 Податкового кодексу України фізичні особи - платники податків зобов`язанi подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, як вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстрацiйного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змiн шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

З наведеного слідує, що саме на позивача законодавством покладено обов`язок інформування податкового органу про своє місцезнаходження або його зміну.

Разом з цим, виконання податковим органом пункту 42.2 ст. 42 Податкового кодексу України позивачем не заперечується, а невиконання покладеного на позивача обов`язку інформування податкового органу про своє місцезнаходження або його зміну не є порушенням з боку відповідача порядку направлення спірних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачем, як платником податків, при подачі податкової звітності вказувалась адресу місцезнаходження, на яку і було направлено спірні рішення.

Підсумовуючи викладене можна прийти до висновку про отримання позивачем податкових повідомлень рiшень у строки визначені податковим законодавством, а саме:

- №0053894/1302-2209 від 15.03.2018 року в сумі 109404,80 грн, №0-2209 від 25.02.2019 року на суму 25457,13 грн, №0-2209 від 24.04.2020 року в сумі 142670,70 грн, №0-2412 від 06.04.2021 року в сумі 222027,64 грн.

В свою чергу звернення представника позивача до контролюючого органу щодо надання спірних податкових повідомлень-рішень поза межами строків звернення до суду з позовом про оскарження спірних рішень не свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

З матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів судом не встановлено, а представником позивача в клопотанні про поновлення строку звернення до суду не вказано на наявність поважних причин пропуску шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин, що дає підстави для висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", є джерелом права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Чуйкіна проти України" ((Заява №28924/04) 13.01.2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що "стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", п. п. 28- 36, Series A N 18)".

Рішенням Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України", яке 30.08.2013 року набуло статусу остаточного, Європейським судом з прав людини констатовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб" (див. рішення від 28.05.1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства").

Враховуючи наведене та перевіривши повідомлені представником позивача підстави поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання їх поважними та дійшов висновку про те, що дана позовна заява подана з пропуском встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а тому підлягає залишенню без розгляду.

На підставі наведеного та керуючись статтями 240, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0053894/1302-2209 від 15.03.2018 року в сумі 109404,80 грн, №0-2209 від 25.02.2019 року на суму 25457,13 грн, №0-2209 від 24.04.2020 року в сумі 142670,70 грн, №0-2412 від 06.04.2021 року в сумі 222027,64 грн - залишити без розгляду.

Згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково. Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя І.В. Маренич