Справа № 300/7343/21
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2022 р. справа № 300/7343/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Григорука О.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою до Івано-Франківської обласної прокуратури (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати заробітної плати (вихідної допомоги при звільненні та за чергування у вихідні та святкові дні у період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року, зобов`язання здійснити нарахування та виплату заробітної плати (вихідної допомоги при звільненні та за чергування у вихідні та святкові дні у період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року) та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач звільнений з органів прокуратури на підставі пп. 2 п. 19 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури», а тому має право на отримання вихідної допомоги. Однак, відповідачем на момент звільнення позивача не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено вихідної допомоги при звільненні та за чергування у вихідні та святкові дні у період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року. Позивач зазначає, що не здійснення повного розрахунку при звільненні, зокрема невиплати вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України, суттєво погіршило становище позивача та обмежило реалізацію його законних інтересів в частині трудових прав. Щодо правого регулювання виплати вихідної допомоги, вказав, що Закон України «Про прокуратуру» не регулює вказане питання, зокрема немає прямої заборони щодо здійснення таких виплат. Крім того, нездійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, та виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 29, 30).

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив з додатками (а.с. 35-47), згідно якого представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи заперечення позовних вимог відповідач зазначив, що наказом керівника Івано-Франківської обласної прокуратури від 20.11.2021 № 1102к, позивача звільнено з посади прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури Івано-Франківської області на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-IX.

На виконання вказаного наказу проведено остаточний розрахунок із позивачем, однак вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку не виплачена, оскільки позивач звільнений на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-IX.

Відповідач зазначив, що Закон України "Про прокуратуру" містить спеціальні норми щодо особливостей проходження служби в органах прокуратури, в тому числі щодо звільнення, прав і обов`язків прокурорів, соціальних гарантій та іншого.

При вирішенні справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Враховуючи те, що позивач звільнений з підстав та в порядку Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII, яким не передбачено вихідну допомогу при звільненні, відповідно у позивача немає права на її отримання.

Також на думку представника відповідача не підлягають задоволенню позовні вимоги виплати за чергування у вихідні та святкові дні в зв`язку із тим, що спеціальні норми, які регулюють оплату праці працівникам органів прокуратури України не передбачають виплату компенсації за роботу в надурочний час, святкові та вихідні дні.

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив в якому заперечив обставини викладені відповідачем у відзиві на позов (а.с. 50-56).

Представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 59-63).

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури та 22.10.2021 був звільнений, що підтверджується копією наказу №1102к від 20.10.2021 (а.с. 16).

Вказаним наказом Івано-Франківської обласної прокуратури позивача звільнено з 22.10.2022 з посади прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-IX в зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації. Зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Івано-Франківської обласної прокуратури провести з ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства України.

Згідно із інформацією, яка міститься у листі Івано-Франківської обласної прокуратури від 02.11.2021 відповідач не здійснив нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні та заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні (а.с. 24-27).

Вихідна допомога позивачу при звільненні не виплачена.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати відповідачем вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначено Законом України "Про прокуратуру" № 1697-VII від 14.10.2014.

Згідно із статтею 4 Закону України "Про прокуратуру" організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 3 статті 16 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про прокуратуру", прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо прокурор не успішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі Закон № 113-IX) установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, а саме: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Згідно із підпунктами 1-4 пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які:

1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах;

2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію;

3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах;

4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Проходження атестації особами, зазначеними в підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому було прийнято рішення про неуспішне її проходження.

Законом № 113-IX стаття 51 Закону України "Про прокуратуру" доповнена частиною 5 такого змісту: на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Із змісту наведених правових норм Законів України "Про прокуратуру" та № 113-IX вбачається, що звільнення прокурора відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX є тотожним звільненню з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", коли прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною 5 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" встановлений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Проте до цього переліку не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів.

Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників в зв`язку із реорганізацією органу прокуратури в якому прокурор обіймає посаду, та звільненню прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року по справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В зв`язку з тим, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано спірні правовідносини щодо виплати вихідної допомоги прокурорам при їх звільненні на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" чи підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Законом № 113-IX, стаття 40 КЗпП України доповнена частиною 5, відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Із змісту частини 5 статті 40 КЗпП України вбачається, що вона не містить обмежень щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України.

Таким чином суд зазначає, що внесені Законом № 113-IX зміни та доповнення до Закону України "Про прокуратуру" та КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 України "Про прокуратуру" чи підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Оскільки Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги прокурорам в зв`язку із їх звільненням на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації внаслідок проведення реорганізації органів прокуратури і таке звільнення аналогічне звільненню працівників відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" чи підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX чинним законодавством не встановлено, суд приходить до висновку про те, що при звільненні прокурорів за таких обставин вони мають право на вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 та від 08.10.2019 у справі № 823/263/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи обставини, які встановлені під час розгляду справи, суд вважає, що позивач набув право на виплату йому вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі-Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно із частинами 1, 2, 3 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Івано-Франківської обласної прокуратури, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури та зобов`язати Івано-Франківську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури.

Щодо позовної вимоги позивача в якій він просить визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні у період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року та зобов`язати Івано-Франківську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні за період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року, суд враховує наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 73 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (стаття 107 КЗпП України).

Статтею 98 КЗпП України і частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадку, передбаченого частиною першою статті 10 цього Закону.

Стаття 13 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, відповідно до статті 4 якого організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Цим Законом, окрім іншого, визначено структуру, порядок прийняття на посади, проходження служби і звільнення з посад в органах прокуратури України, а також врегульовано питання нарахування й виплати заробітної плати прокурорсько-слідчим працівникам.

Стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року передбачає, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Частина перша статті 49 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року, яка згідно підпункту 1 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, визначає, що заробітна плата прокурорів і слідчих прокуратури складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Питання оплати праці працівників прокуратури України врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», яка передбачає що прокурорсько-слідчим працівникам встановлюється доплата за виконання особливо важливої роботи, при визначенні якої враховується інтенсивність і напруженість у роботі, ступінь завантаженості й складність виконуваної роботи.

З огляду на норми наведеного законодавства питання оплати праці працівників органів прокуратури, їхнього матеріального й соціального забезпечення як державного органу, що фінансуються з бюджету, здійснюється відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року і Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Питання оплати праці працівників прокуратури має свої специфічні особливості, в тому числі у частині їх правового регулювання. Якщо положення вказаних Законів України «Про прокуратуру» встановлюють і регулюють види складових заробітної плати, то положення актів Кабінету Міністрів України врегульовують порядок, умови і розмір таких виплат. Зокрема, таким актом є прийнята Кабінетом Міністрів України постанова від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Вказані нормативно-правові акти не передбачають виплату працівникам органів прокуратури України компенсації за роботу в надурочний час.

Також ці нормативно-правові акти є спеціальними стосовно положень Кодексу законів про працю України і Закону України «Про оплату праці».

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №820/1267/16.

Враховуючи наведене, а також те, що у відповідача були відсутні законодавчі підстави для здійснення нарахування та виплати компенсації за роботу в надурочний час, святкові та вихідні дні позивачу позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні у період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року та зобов`язання здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за чергування у вихідні та святкові дні у період з лютого 2014 року по жовтень 2021 року задоволенню не підлягають.

Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Отже, в зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача щодо зобов`язання Івано-Франківської обласної прокуратури провести нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні, відповідач повинен встановити наявність чи відсутність підстав для застосування статті 117 КЗпП України та якщо такі підстави будуть встановлені, нарахувати та виплатити позивачу компенсацію, передбачену статтею 117 КЗпП України одночасно з виплатою вихідної допомоги.

Таким чином, спір щодо не нарахування та невиплати Івано-Франківською обласною прокуратурою середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні на момент ухвалення рішення у даній справі відсутній.

З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в даній справі задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Однак, позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався, оскільки останній звільнений від його сплати згідно пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

А тому, враховуючи зазначене, підстави для стягнення судових витрат у вигляді судового збору відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури.

Зобов`язати Івано-Франківську обласну прокуратуру (, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018) здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги ОСОБА_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Григорук О.Б.