Справа № 380/5207/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5207/21 пров. № А/857/15604/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л. П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року, прийняте суддею Гулик А.Г. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Бази з ремонту радіоелектронної техніки Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Бази з ремонту радіоелектронної техніки Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити йому одноразову грошову допомогу з урахуванням періоду попередньої служби з 1988 року по 1999 рік, передбачену частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що 01.04.2019 року позивач повторно звільнився з військової служби з Бази з ремонту радіоелектронної техніки Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України.

З огляду на те, що він набув право на отримання одноразової грошової допомоги за попереднім місцем служби, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у включенні періоду попередньої служби з 1988 року по 1999 рік до обрахунку одноразової грошової допомоги в листі від 18.09.2019 року №50/5/33-175.

Суд звертає увагу позивача на те, що в розумінні абзацу 6 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вирішальним є факт набуття військовослужбовцем права на отримання одноразової грошової допомоги, а не факт виплати такої. Тому суд не бере до уваги посилання позивача на те, що при звільненні з управління поліції охорони в Чернівецькій області він вихідну допомогу не отримував.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підстави для нарахування і виплатити позивачу одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби з 1988 року по 1999 рік, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців і членів їх сімей», відсутні.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що колізія у нормативно-правових актах, які регулювали питання набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при його звільненні з попереднього місця роботи, суперечать положенням Конституції України в тій частині, що порушують частину статті 9, якою гарантовано визнання та застосування в Україні принцип верховенства права. При цьому, як національною, так і міжнародною судовою практикою встановлено, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність нормативної бази.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас відповідно до наказу відділу державної служби охорони при УМВС України в Чернівецькій області від 01.06.1999 року №45 о/с.

Згідно з відповіддю управління поліції охорони в Чернівецькій області від 14.03.2019 року при звільненні з органів внутрішніх справ позивач вихідну допомогу не отримував.

02.09.2019 року позивач звернувся до командувача Національної гвардії України з заявою, в якій просив посприяти йому в отриманні одноразової грошової допомоги.

Вказаним числом позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив прийняти рішення щодо виплати йому одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців і членів їх сімей».

Відповідач у листі від 18.09.2019 року №50/5/33-175 роз`яснив позивачу, що в абзаці 6 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена вказаним пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. На момент звільнення позивача з Державної служби охорони його вислуга років становила 10 років 06 місяців 10 днів. Тобто позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги за попереднім місцем служби. Відповідно, підстав для включення періоду попередньої служби з 1988 року по 1999 рік до обрахунку одноразової грошової допомоги у відповідача немає.

Аналогічну відповідь на звернення позивача надало Західне територіальне управління Національної гвардії України №50/33-5-2040 від 20.09.2019 року.

Не погоджуючись з вказаною відмовою відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 статті 15 вказаного Закону України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з попередньої служби) передбачено, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Абзацом 6 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку, що період попередньої військової служби враховується при нарахуванні одноразової грошової допомоги тим військовослужбовцям, які за попереднім місцем військової служби не набули права на її виплату.

Як слідує з матеріалів справи, з 1988 року по 1999 рік позивач проходив військову службу та звільнений у запас відповідно до наказу відділу державної служби охорони при УМВС України в Чернівецькій області від 01.06.1999 року №45 о/с.

На момент звільнення позивача з Державної служби охорони його вислуга років становила 10 років 06 місяців 10 днів.

Таким чином, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги за попереднім місцем служби - у відділі державної служби охорони при УМВС України в Чернівецькій області, проте така допомога йому не була виплачена, що підтверджується відповіддю управління поліції охорони в Чернівецькій області від 14.03.2019 року.

Доводи скаржника щодо наявної колізії у нормативно-правових актах, які регулювали питання набуття права на виплату одноразової грошової допомоги при його звільненні з попереднього місця роботи не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначив суд першої інстанції, в розумінні абзацу 6 частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вирішальним є факт набуття військовослужбовцем права на отримання одноразової грошової допомоги, а не факт виплати такої.

З огляду на викладене, оскільки позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги за попереднім місцем служби, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для нарахування і виплати позивачу одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби з 1988 року по 1999 рік, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захисту військовослужбовців і членів їх сімей», відсутні.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/5207/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 14.04.2022 року.