Справа № 600/7272/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/7272/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дiї Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.12.2018 по 31.05.2019 рокiв та щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2019 року по день звернення з позовом;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області здійснити виплату нарахованої пенсії ОСОБА_1 у розмірі 12091,59 грн. за період з 01.12.2018 по 31.05.2019 років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області здійснити нарахування тa виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01.06.2019 по день звернення з позовом;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області здійснювати нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що відповідачем протиправно припинено нарахування та виплату пенсії позивачу у зв`язку із тривалим неотриманням такої пенсії у поштову відділенні протягом 6 місяців підряд та відмовлено у виплаті раніше нарахованої пенсії. З указаним позивач не погоджується. В позовній заяві позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, яким пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а тому, на думку позивача, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Виходячи зі змісту положень статті 46 Закону №1058-ІV позивач зазначив, що якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Водночас, зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, то не проведення відповідачем виплати нарахованої пенсії та здійснення нарахування і виплати пенсії з моменту припинення її нарахування свідчить про триваюче порушення права на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного вище Рішення Конституційного Суду України. Зазначене, на переконання позивача, є неприпустимим, а відновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження її виплати жодними строками.

Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи, витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копію пенсійної справи позивача.

У поданому до суду відзиві відповідач заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні повністю. Звертав увагу на Порядок виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через поточні рахунки у банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596, відповідно до якого у випадку, коли суми пенсії одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунку більше як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це пенсійний орган, а одержувач пенсії повинен подати в орган Пенсійного фонду нову заяву про виплату пенсії через установу банку. Крім цього, у відзиві зазначено, що згідно положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1) заява про продовження виплати пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, - через кожний рік дії такої довіреності, подається заявником особисто до органу, що призначає пенсію. Згідно статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №-1058-IV від 09 липня 2003 року у разі неотримання пенсії протягом 6 місяців підряд, виплата пенсії припиняється. Таким чином, на підставі відповідного повідомлення банку про виплату пенсії за довіреністю більш як один рік з поточного рахунку та у зв`язку із неподанням заяви на продовження виплати пенсії, починаючи з 2018 року виплату пенсії позивачу переведено через підприємство поштового зв`язку за його місцем проживання, а з 01 червня 2019 року, у зв`язку з тривалим неотриманням пенсії протягом шести місяців підряд, виплату пенсії позивачу було призупинено до з`ясування обставин та встановлення підстав для її поновлення. Враховуючи наведене, а також з огляду на відсутність діючої угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення, відповідач вказав на правомірність оскаржуваних дій щодо відмови у поновленні пенсії позивачу.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, який перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та одержував пенсію за віком згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач періодично знаходиться на лікуванні в Сполучених Штатах Америки.

Згідно матеріалів справи, пенсію позивач отримував на особистий розрахунковий рахунок, відкритий у АТ КБ Приватбанк, однак, з грудня 2018 року перерахування сум пенсії на розрахунковий рахунок у банку було припинено та виплату пенсії переведено на відділення поштового зв`язку, а з 01 червня 2019 року, у зв`язку з тривалим неотриманням позивачем пенсії протягом 6 місяців підряд, нарахування та виплату такої пенсії призупинено до з`ясування обставин та встановлення підстав для її поновлення.

В матеріалах справи міститься довідка про розмір пенсії позивача за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року (з моменту неотримання на поштовому відділенні до припинення виплати), згідно якої розмір невиплаченої пенсії за вказаний період становить 12091,59 грн.

Позивач звертався до відповідача із заявою, яку надіслав з Сполучених Штатів Америки, в якій просив виплатити нараховану йому пенсію за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн та поновити нарахування і виплату пенсії з 01 червня 2019 року шляхом перерахування коштів на особистий рахунок у банку.

Однак, відповідач листом від 05 травня 2021 року №1441-1238/П-17/8-2400/21 відмовив позивачу у нарахуванні невиплаченої пенсії та поновленні виплати його пенсії, посилаючись на те, що відповідно до Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через поточні рахунки у банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596, у випадку, коли суми пенсії одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунку більше як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це пенсійний орган, а одержувач пенсії повинен подати в орган Пенсійного фонду нову заяву про виплату пенсії через установу банку. Пунктом 10 цього ж Порядку передбачено, що заява про виплату пенсії подається особисто одержувачем до пенсійного органу за місцем проживання одержувача або приймається від уповноваженого банку. Поряд з цим, у листі вказано, що Порядком №22-1 передбачено, що заява про продовження виплати пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, - через кожний рік дії такої довіреності, подається заявником особисто до органу, що призначає пенсію. Окрім цього, відповідач зазначив, що згідно статті 49 Закону №-1058-IV, позивачу з 01 червня 2019 року, у зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців підряд, виплату пенсії призупинено до з`ясування обставин та встановлення підстав для її поновлення. При цьому, позивача повідомлено про те, що для вирішення питання поновлення виплати пенсії та подальшого перерахування коштів на банківський рахунок він має право звернутися з певними документами до найближчого сервісного центру. До того ж, у листі зазначено про відсутність діючої угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення.

Згодом, представник позивача Перепелюк Василь Васильович, представляючи інтереси позивача на підставі довіреності, яка міститься в матеріалах справи, звернувся до відповідача із заявою про виплату нарахованої раніше пенсії позивачу та поновлення нарахування і виплати пенсії позивачу, за результатами розгляду якої відповідач листом від 04 жовтня 2021 року №2400-1708-8/34837 відмовив у поновленні виплаті пенсії позивачу. При цьому, крім зазначених у листі від 05 травня 2021 року №1441-1238/П-17/8-2400/21 підстав, відповідач наголошував на тому, згідно пункту 4.1. Порядку №22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймається органом, що призначає пенсію, за наявності у особи всіх документів. Таким чином, для вирішення питання про поновлення виплати пенсії та отримання коштів на банківський рахунок довіритель, тобто позивач, має право особисто звернутися до відділу обслуговування громадян із певними документами.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у виплаті нарахованої пенсії за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року та нарахуванні і виплаті пенсії з 01 червня 2019 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 4 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.

Міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Водночас рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно даного рішення оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім цього, вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до частини першої та частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач як громадянин України, у незалежності від місця свого тимчасового проживання, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист.

З матеріалів справи вбачається, що пенсію позивач отримував на особистий розрахунковий рахунок, відкритий у АТ КБ Приватбанк, однак, з грудня 2018 року перерахування сум пенсії на розрахунковий рахунок у банку було припинено та виплату пенсії переведено на відділення поштового зв`язку, а з 01 червня 2019 року, у зв`язку з тривалим неотриманням позивачем пенсії протягом 6 місяців підряд (з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року) у поштовому відділенні, нарахування та виплату такої пенсії призупинено до з`ясування обставин та встановлення підстав для її поновлення.

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься довідка про розмір пенсії позивача за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року з моменту неотримання на поштовому відділенні до припинення виплати), згідно якої розмір невиплаченої пенсії за вказаний період становить 12091,59 грн.

Позивач особисто звертався до відповідача із заявою, в якій просив виплатити нараховану йому пенсію за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн та поновити нарахування і виплату пенсії з 01 червня 2019 року шляхом перерахування коштів на особистий рахунок у банку.

Однак, відповідач листом від 05 травня 2021 року №1441-1238/П-17/8-2400/21 відмовив позивачу у виплаті нарахованої йому пенсії за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн та здійсненні нарахування і виплати пенсії позивачу з 01 червня 2019 року.

Згодом, представник позивача Перепелюк Василь Васильович, представляючи інтереси позивача на підставі довіреності, яка міститься в матеріалах справи, звернувся до відповідача із заявою про виплату нарахованої раніше пенсії позивачу та поновлення нарахування і виплати пенсії позивачу з 01 червня 2019 року, за результатами розгляду якої відповідач листом від 04 жовтня 2021 року №2400-1708-8/34837 відмовив у виплаті нарахованої пенсії позивачу та здійсненні нарахування та виплату пенсії з 01 червня 2019 року.

Водночас, суд зауважує, що відповідачем у листах від 05 травня 2021 року №1441-1238/П-17/8-2400/21 та від 04 жовтня 2021 року №2400-1708-8/34837 не наведено жодних правових підстав відмови у задоволенні вимог щодо виплати ОСОБА_1 нарахованої пенсії у період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн та нарахуванні і виплаті пенсії ОСОБА_1 починаючи саме з часу припинення нарахування та виплати такої пенсії, тобто з 01 червня 2019 року.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату раніше нарахованої йому пенсії за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн та на нарахування і виплату пенсії з 01 червня 2019 року незалежно від місця його проживання, а тому відповідачем, всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у виплаті нарахованої йому пенсії та здійсненні нарахування та виплати його пенсії з моменту припинення такого нарахування.

Тому, суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити ОСОБА_1 виплату нарахованої пенсії за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн та здійснити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2019 року.

Щодо доводів відповідача про те, що оскільки міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, а тому відсутні підстави для здійснення позивачам виплати пенсії за час їхнього проживання за кордоном, то такі є безпідставними з огляду на висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права.

Доводи відповідача про те, що заява про поновлення виплати нарахованої раніше пенсії та нарахування і виплату пенсії з моменту припинення її нарахування подається пенсіонером особисто є необґрунтованими у зв`язку із наступним.

Так, згідно пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший; заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання; заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Отже, даною нормою визначено, що заява про поновлення виплати пенсії може подаватись до пенсійного органу заявником, а не виключно пенсіонером.

При цьому, пунктом 1 Пам`ятки пенсіонеру, що є Додатком 6 до Порядку №22-1, передбачено право пенсіонера звертатися до територіального органу Пенсійного фонду України особисто або через законного представника, представника, повноваження якого оформлено у встановленому законом порядку (у випадках, передбачених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

В даному випадку заява про поновлення виплати пенсії позивачу до пенсійного органу була подана його представником, який діє на підставі довіреності від 01 квітня 2021 року, посвідченої Лапою І.С. - консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки), з якої вбачається, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) уповноважив ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , бути його представником та виконувати низку дій, в тому числі, в усіх, без виключення, державних органах незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності.

Доказів незаконності чи нечинності вказаної довіреності відповідачем не надано.

Отже, представник позивача звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати нарахованої раніше пенсії та нарахування і виплату пенсії з моменту припинення її нарахування правомірно, а тому указані вище посилання відповідача в обґрунтування законності оскаржуваних дій - помилкові.

До того ж, суд звертає увагу, що і позивач особисто звертався до відповідача із такою заявою, що також свідчить про протиправність дій відповідача.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснювати нарахування та виплату пенсії позивачу щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки спрямована на вчинення дій суб`єктом владних повноважень на майбутнє.

Однак, правовою підставою для звернення до адміністративного суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів; право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.

Таким чином, неможливо зобов`язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії чи утриматись від вчинення певних дій, оскільки відсутні факти порушення прав позивача в майбутньому.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Водночас, відповідач як суб`єкт владних повноважень у поданому до суду відзиві на позовну заяву не довів законність оскаржуваних дій.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн.

Проте, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 454,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року та щодо припинення нарахування і виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області здійснити виплату нарахованої пенсії ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року у розмірі 12091,59 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області здійснити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2019 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 14 квітня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивачі - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ).

Суддя О.П. Лелюк