Справа № 460/1165/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1165/21 пров. № А/857/20082/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Приступи Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року (суддя - Дудар О.М., час ухвалення - не зазначений, місце ухвалення - м.Рівне, дата складання повного тексту - 30.09.2021),

в адміністративній справі №460/1165/21 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури,

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Рівненської обласної прокуратури, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка, відповідно до статті 52 КАС України, з 11.09.2020 є правонаступником прокуратури Рівненської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру", за період з 01.07.2015 по 30.04.2020, включно; 2) зобов`язати відповідача упродовж 10 днів з моменту набрання законної сили рішенням суду, виплатити на користь позивача матеріальну шкоду - недоплачену заробітну плату - посадовий оклад за період з 01.07.2015 по 30.04.2020, включно, у розмірі 1437568,00 гривень.

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, у суді першої інстанції подав відзив на позов. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Рівненської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру". Зобов`язано Рівненську обласну прокуратуру провести ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати у період з 27 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року, обрахувавши її відповідно до ст.81 Закону України "Про прокуратуру" та виплатити недоотриману частину.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду є незаконним в частині встановлення періоду порушення законних прав та інтересів позивача та невірного нарахування і невиплати заробітної плати позивачу за спірний період у зв`язку із порушенням норм матеріального права, а тому у цій частині підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що в Україні діє норма статті 1175 Цивільного кодексу України, яка гарантує право особи на відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття органом влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. Також зазначає скаржник, що спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене частиною 3 статті 152 Конституції України, на законодавчому рівні у Державі Україні не прийнято, у зв`язку з чим вважає, що у даних спірних правовідносинах норми Конституції повинні застосовуватись як норми прямої дії. Вказує, що оскільки суд прийшов до висновку, що у даних правовідносинах частина 3 статті 152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, то шкоду завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати Держава Україна, в особі державного органу, яким у спірних правовідносинах є відповідач. Окрім того зазначає апелянт, що не можна нанести шкоду неконституційним актом після винесення рішення Конституційним Судом України про неконституційність акта, оскільки даний акт вже втрачає чинність. На переконання апелянта, шкода виникає до виявлення факту неконституційності, у період коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним. Позивач акцентує увагу на тому, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань. Відтак, оскаржене рішення суду в частині визнання протиправності дій відповідача лише у період з 27.03.2020 по 30.04.2020 включно та зобов`язання виплати заробітної плати у розмірі, що відповідає статті 81 Закону України «Про прокуратуру» є протиправним та підлягає скасуванню.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить оскаржене рішення суду від 20.09.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Також з рішенням суду першої інстанції від 20.09.2021 не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» (із змінами, передбаченими Законом №113-ІХ) передбачено оплату праці, зокрема, прокурорів обласних прокуратур до закінчення їх реформування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Вказана норма неконституційною не визнавалась та є чинною. У той же час, заробітна плата працівникам прокуратури Рівненської області з 06.09.2017 нараховувалась відповідно до умов оплати праці працівників органів прокуратури затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», якою визначено посадовий оклад та передбачено встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, нарахування щомісячної премії та одноразових премій відповідно до Положення про преміювання. Оскільки, змін в оплаті праці працівників органів прокуратури з 27.03.2020 не відбулося, правові підстави для перерахунку заробітної плати з вищевказаної дати відсутні. Разом з тим, з 11.09.2020 відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Отже, вказаним Законом не передбачено «інших щомісячних надбавок, доплат», зокрема доплати, працівникам які здійснюють нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, щомісячні премії та одноразові премії, які отримували працівники органів прокуратури до 11.09.2020. Станом на вказану дату (11.09.2020) ОСОБА_1 не був призначений за результатами атестації на посаду в обласній прокуратурі (як це передбачено п.7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113). Наказом прокурора Рівненської області від 30.04.2020 №351к «Про звільнення ОСОБА_1 » останнього було звільнено з посади начальника відділу інформаційних технологій прокуратури Рівненської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 04.05.2020. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020, заробітна плата прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур (кожного працівника окремо) з 01.01.2021 регулюється нормами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». На підставі вказаного відповідач вважає, що оскільки Рівненська обласна прокуратура при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати на час існування трудових відносин у зазначений період діяла правомірно, правові підстави для задоволення судом позовних вимог були відсутні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить оскаржене рішення суду від 20.09.2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що у задоволенні апеляційних скарг позивача та відповідача необхідно відмовити, з врахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.08.1999 в період з 11.08.2003 по 04.05.2020 працював в органах прокуратури на різних прокурорсько-слідчих посадах, у тому числі: з 21.08.2012 по 04.05.2020 - на посаді начальника відділу інформатизації (надалі - інформаційних технологій) Прокуратури Рівненської області (а.с. 12-18).

Наказом прокурора Рівненської області від 30 квітня 2020 року №351к "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу інформаційних технологій Прокуратури Рівненської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 04 травня 2020 року (а.с. 11).

Зазначеним розпорядчим актом наказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку Прокуратури Рівненської області провести повний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо невиплати частини заробітної плати, позивач звернувся до адміністративного суду із вказаним позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, з урахуванням наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд застосовує законодавство України, чинне на час виникнення та існування вказаних правовідносин. Суд першої інстанції вірно керувався наступними правовими нормами.

Так, 14.10.2014 прийнято Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону №1697-VII, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Отже, починаючи з 15.07.2015 відбулися поетапні зміни в оплаті праці працівників прокуратури, збільшувались відповідно розміри посадових окладів працівників прокуратури.

Відповідно до положень ст.ст. 8, 13 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР), умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України "Про оплату праці", умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 №79-VIII (набрав чинності з 01.01.2015), розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік".

Тобто, Законами України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та "Про Державний бюджет України на 2016 рік", як спеціальними законами, які регулюють бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №763 і від 09.12.2015 №1013.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Відповідно до Постанови №505, додатку №5 "Схеми посадових окладів працівників районних, міжрайонних, районних у містах із районним поділом та інших прирівняних до них прокуратур" (в редакції від 15.12.2015), посадовий оклад районної прокуратури складав 2048 грн..

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" (далі - Постанова №657), а саме пунктом 3 додатки 1, 2 і 7 до постанови викладено в новій редакції, зокрема, відповідно до Додатку 7 "Схеми посадових окладів працівників місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та прирівняних до них прокуратур" визначено посадовий оклад для прокурора прокуратури у розмірі 5660 грн..

Тобто, з 30.08.2017 посадовий оклад прокурора прокуратури визначено у розмірі 5660 грн..

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Реалізація положень Закону №1697-VII є неможливою без унесення відповідних змін як до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону №1697-VII.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.09.2021 у справі №320/1874/19 у подібних правовідносинах, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом №1697-VII.

Отже, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роках норми положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених Постановами №505 та №657 з дотриманням Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" №79-VIII, а не статті 81 Закону №1697-VII.

До того ж, як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Наведені висновки узгоджуються із усталеною судовою практикою, висловленою, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №823/774/16, від 20.02.2019 у справі №808/2718/17, від 18.03.2020 у справі №0640/3667/18, від 07.05.2020 у справі №802/1179/16-а.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом №1697-VII.

Відносно доводів позивача стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), апеляційний суд звертає увагу, що вказаним рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі №4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Таким чином, дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020, тому на спірні правовідносини, які виникли до його ухвалення, не може вплинути, оскільки вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Тобто, положення зазначеної норми були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме в період з 01.07.2015 по 26.03.2020, та правомірно підлягали застосуванню відповідачем.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за період з 01.07.2015 по 26.03.2020, і доводи апеляційної скарги позивача у цій частині висновки суду першої інстанції не спростовують за наведених вище підстав.

Відносно позовних вимог у період з 27.03.2020 по 30.04.2020, тобто правовідносин між сторонами, які виникли після прийняття рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.3 та 4 ст.81 Закону №1697-VII (в редакції від 20.03.2020), посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом прокурора обласної прокуратури - 1,2.

Законом України від 19.09.2019 №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-IX), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Так, у ч.1 ст.7 Закону №1697-VІІ, слова регіональні та місцеві замінено відповідно на обласні та окружні. Статтею 15 Закону №1697-VІІ зазначено виключний перелік посад в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах.

Відповідно до Закону №113-IX, частини третю - п`яту ст.81 Закону №1697-VII викладено в іншій редакції та, зокрема, встановлено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом, відповідно, прокурора обласної прокуратури - 1,2.

Відповідно, з 25.09.2019 Законом №113-ІХ визначено розмір посадового окладу працівника прокуратури в ст.81 Закону №1697-VII.

Відповідно до абз.3 п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-IX, за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанова КМУ №505 від 31.05.2012.

Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Окружні прокуратури розпочали роботу з 15.03.2021 відповідно до наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 №40.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено з посади та з органів прокуратури з 04.05.2020.

З врахуванням ухваленого 26.03.2020 Конституційним Судом України рішення №6-р/2020 колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право на отримання заробітної плати у виді належного посадового окладу виникло у позивача як працівника прокуратури з 27.03.2020, що вказує на допущені відповідачем порушення ст.43 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права володіння людиною своїм майном, ст.81 Закону №1697-VII, відповідно, грошові кошти, а саме, частина заробітної плати у вигляді посадового окладу, яка була недоотримана позивачем, підлягають нарахуванню та виплаті.

Судом встановлено, що позивач завив позовні вимоги щодо невиплати частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 30.04.2020 включно.

Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі встановлено суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції з метою ефективного захисту порушеного права позивача обґрунтовано задоволив позовні вимоги шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати у період з 27.03.2020 по 30.04.2020 відповідно до ст.81 Закону №1697-VII та зобов`язав відповідача провести позивачу за вказаний період виплату недоотриманої частини заробітної плати, обрахувавши її відповідно до ст.81 Закону №1697-VII.

Доводи апеляційної скарги відповідача у вказаній частині висновок суду не спростовують.

Відносно покликання позивача на відшкодування матеріальної шкоди, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У свою чергу, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України (далі - ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з статтею 1175 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положень статті 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано статтею 21 ЦК України.

В частині другій цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними, в розумінні статті 21 ЦК України, не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Таким чином, зміст статті 1175 ЦК України дає підстави для висновку про необхідність її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, а не тоді, коли такий визнається неконституційним.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати.

Отже, позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, не можуть бути компенсовані, оскільки не належать до складу реальних збитків, у розумінні статті 22 ЦК України.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача та апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року в адміністративній справі №460/1165/21 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 13.04.2022 року