Справа № 300/5472/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/5472/21 пров. № А/857/22793/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Окружного адміністративного суду міста Києва на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року (головуючий суддя Григорук О.Б., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва в якому просила визнати протиправною відмову відповідача у наданні інформації на запит від 25.05.2021 та зобов`язання надати інформацію на запит від 25.05.2021.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною відмову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2021 №03.2-07/1434/21 в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 25.05.2021. Зобов`язано Окружний адміністративний суд міста Києва повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 25.05.2021, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Окружний адміністративний суд міста Києва оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом порушено норми матеріального права, просить скасувати таке рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що підставою для прийняття рішення став висновок суду про те, що оскільки відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється включно з Державного бюджету України, при цьому, заробітна плата помічникам суддів виплачується виключно з Державного бюджету України, то згідно частини 5 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про прізвища, імена, по батькові помічників суддів, як отримувачів коштів з Державного бюджету України. Так, відповідачем не вказано, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право позивача отримати цю інформацію та в чому саме полягає підтримання авторитету і неупередженості правосудця. Також, оскільки помічник судді є працівником апарату суду, тож відповідно до п. 3.4. Правил поведінки працівника суду, які затверджені рішенням Ради суддів України 16.02.2009 №33, під час виконання посадових обов`язків працівник апарату суду в разі, коли до нього звертаються, зобов`язаний представитися із зазначенням займаної посади; у спілкуванні з учасниками судового процесу слід використовувати прізвище, ім`я та по батькові, в допустимих випадках - ім`я та по батькові.

Дійсно позивач зверталась до суду з електронним запитом на доступ до публічної інформації від 25.05.2021, в якому просила суд надати наступну інформацію: прізвища, імена та по-батькові всіх помічників суддів ОАС міста Києва із зазначенням суддів, за якими вони закріплені.

Листом від 27.05.2021 № 03.2-07/1267/21 судом було продовжено строк надання відповіді на запит на 20 робочих днів у зв`язку з тим, що запит потребує пошуку інформації серед значної кількості даних.

Листом від 17.06.2021 № 03.2-07/1434/21 судом була надана позивачу відповідь на вказаний запит, в якій зазначено, що згідно з вимогами статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», кожна особа має право, в тому числі, знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до вказаного положення Закону, у помічників суддів було запитано санкцію на розповсюдження судом, як розпорядником інформації, даних про них. Між тим, згоди на таке розповсюдження отримано не було. Відмова у наданні запитуваної інформації не є втручанням у здійснення права на свободу висловлення, зокрема, права отримувати та поширювати інформацію, з огляду на незазначення позивачем мети збирання такої інформації.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Так, інформація стосовно персоналій помічників суддів, з приводу якого був направлений запит Позивача, є такою, що в подальшому може використовуватися з метою вчинення тиску на суддів Окружного адміністративною суду міста Києва та їх помічників, оскільки Позивачем у своєму запиті не було вказано цілі, яка ним переслідується. Зважаючи на постійний тиск, який вчиняється по відношенню до Окружного адміністративного суду міста Києва, прояви якого є доступними, зокрема, в засобах масової інформації, в Суду були об`єктивні причини сумніватись у характері запитуваної інформації та її подальшого використання.

Розголошення відомостей про імена помічників суддів може завдати шкоди їх інтересам, адже не вказування Позивачем цілі та мети, яку він переслідував при збиранні такої інформації, об`єктивно викликало занепокоєння та непевність у помічників суддів, які вправі знати, з якою ціллю збирається інформація про них та як вона буде використовуватися, в тому числі, не виключено, що проти них, в майбутньому. Тож, шкода від оприлюднення такої інформації явно переважає інтерес Позивача в її отримані.

Беручи до уваги наведене, та провівши передбачений статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» трискладовий тест, вбачається наступне:

1. З якою метою обмежено запитувачу фізичній особі ОСОБА_2 доступ до запитуваної інформації? - 3 метою підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

2. Чи може розголошення інформації завдати істотної шкоди авторитету і неупередженості правосуддя? - Так може, оскільки запитувана інформація стосується вирішення питань щодо зміцнення незалежності суду, суддів, захист від втручання в їхню діяльність.

3. Чи є шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні? - Так, шкода від оприлюднення інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні, оскільки авторитет і неупередженість правосуддя для суспільства в цілому на багато важливіші, ніж окремо взята запитувана інформація.

Отже, з метою підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, вбачалось за неможливе задоволення запиту ОСОБА_2 про отримання інформації щодо прізвищ, імен та по-батькові помічників суддів Окружного адміністративного суду міста Києва.

Тож, обмеження доступу до запитуваної ОСОБА_2 інформації було здійснено в інтересах запобігання вчиненню злочинів, оскільки розголошення такої інформації могло завдати істотної шкоди цим інтересам.

Відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

У зв`язку із наведеним, інформація про прізвище, ім`я та по-батькові помічників суддів Окружного адміністративного суду міста Києва є конфіденційною інформацію, на розголошення якої особа має надати персональний дозвіл, проте цього зроблено не було.

Дана інформація надала б змогу Позивачеві встановити персонали помічників суддів для не встановленої цілі, натомість обґрунтування запиту тим, що запитувана інформація стосується використання бюджетних коштів не може прийматися до уваги, адже очевидним є те, що ОСОБА_1 цікавили саме імена помічників суддів, а не їх заробітні плати.

Таким чином, наведені обставини в контексті вимог частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» свідчать про правомірність обмеження ОСОБА_2 доступу до запитуваної у Суду інформації.

Отже визначені діючим законодавством права Позивача у сфері отримання публічної інформації Окружним адміністративним судом міста Києва порушені не були, що свідчить про безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. При цьому, суд у спірних правовідносинах діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Варто наголосити увагу суду на тому, що ні при направленні запиту до суду від 25.05.2021, ні при направленні позову до Відповідача, Позивач ніяким чином не підтвердила свою причетність до громадської організації «Фундація ДЕЮРЕ», юристом якого вона ніби є. Відсутність в Суду відомостей щодо справжнього та підтвердженого виду діяльності Позивача, який просив надати конфіденційну інформацію про імена, прізвища та по-батькові всіх помічників суддів ОАСК, ще раз підтверджує об`єктивні та законні причини ненадання цієї інформації ОСОБА_1 судом.

Тож, зазначене також стало додатковою підставою для відмови у задоволенні запиту Позивача.

Крім того, апелянт звертає увагу на рішення Великої Палати ЄСПЛ від 08.11.2016 у справі «Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини», на яке посилається суд першої інстанції в рішенні від 12.11.2021.

Так, відповідно до вказаного рішення Великої Палати ЄСПЛ, питання, в якій мірі відмова в доступі до інформації є втручанням в право на свободу вираження заявника, повинне оцінюватися в кожному окремому випадку і в світлі конкретних обставин. Так, мають враховуватися такі критерії:

1) мета запитувача інформації: необхідно встановити, чи була запитана інформація насправді необхідна для здійснення свободи вираження поглядів. Так, оскільки Позивачем не було вказано цілі та мети запитуваної інформації, не було підтверджено роду своєї діяльності, то не можна вважати встановленим фактом, що інформація про імена помічників суддів є насправді необхідною для здійснення свободи вираження поглядів;

2) характер інформації, що запитується: інформація, дані або документи, до яких запитується доступ, як правило, повинні задовольняти критерії перевірки на наявність громадського інтересу, щоб підтвердити необхідність розкриття такої інформації відповідно до Конвенції. Суспільний інтерес не може бути зведений до бажання громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей або бажання аудиторії дізнатися про сенсації. Так, характер інформації, запитуваної Позивачем, при її розкритті, може істотно впливати на помічників суддів та самих суддів, на здійснення правосуддя в цілому. Суд, відмовляючи у наданні інформації на запит від 25.05.2021, в якому нічого не йшлося про ступінь суспільного інтересу у запитуваній інформації, виходив тільки з інтересу захисту персональної інформації осіб, які безпосередньо пов`язані із відправленням правосуддя;

3) роль заявника: Суд (ЄСПЛ) вважає, що важливим фактором є те, чи виступає людина, що прагне отримати доступ до інформації в ролі громадського контролера з метою інформування громадськості. Оскільки Позивачем жодним чином не було підтверджено своєї причетності до органів, які здійснюють громадський контроль, Відповідач не міг бути певним у ОСОБА_2 , що діє в якості громадського контролера, мета якого інформування громадськості.

За вказаних обставин, вважає, у Відповідача фактично відсутні правові підстави для надання запитуваної Позивачем у запиті від 25.05.2021 інформації, що аргументовано вище, відповідно, відсутнє з боку Відповідача порушення прав позивача.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2021 ОСОБА_1 , шляхом електронного відправлення, звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із запитом на інформацію, в якому просила повідомити прізвища, імена та по батькові всіх помічників суддів Окружного адміністративного суду міста Києва із зазначенням суддів, за якими вони закріплені. Звернула увагу, що запитувана інформація стосується використання бюджетних коштів (заробітна плата помічникам суддів виплачується з бюджету). Зазначила, що відповідно до частини 5 статті 6 Закону «Про доступ до публічної інформації» така інформація не може бути обмеженою у доступі (а.с.6).

Листом №03.2-07/1267/21 від 27.05.2021 відповідач, керуючись статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», повідомив позивача про продовження строку розгляду запиту на інформацію на 20 робочих днів з дня його отримання, з обґрунтувань, що запит потребує пошуку інформації серед значної кількості даних.

За результатом розгляду запиту позивача на інформацію від 25.05.2021, відповідач відповіддю від 17.06.2021 №03.2-07/1434/21 відмовив у наданні інформації у зв`язку з тим, що у помічників суддів було запитано санкцію на розповсюдження судом, як розпорядником інформації, даних про них. Між тим, згоди на таке розповсюдження отримано не було.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції правильно врахував, що згідно частини 4 статті 13 Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI(далі Закон №2939-VI) усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 2 Закону №2939-VI визначено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Згідно зі статтею 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних вебсайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному вебпорталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Положеннями статті 6 Закону №2939-VI встановлено види інформації, до якої може бути застосовано обмеження в доступі: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація, та сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для такого обмеження.

Статтею 12 Закону №2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно частини 1 статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1); юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів (пункт 2).

Суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач є розпорядником інформації розумінні статті 13 Закону №2939-VI оскільки є органом державної влади, фінансування якого здійснюється виключно з Державного бюджету України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

У відповідності до частин 1, 2 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частинами 1, 4 статті 20 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Частинами 1, 2 статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Частинами 1, 2 статті 7 Закону №2939-VI визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно частини 5 статті 6 Закону №2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що за загальним правилом публічна інформація є відкритою, а винятки з цього встановлені, серед іншого, статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та статтею 21 Закону України «Про інформацію», які відносять інформацію про фізичну особу (персональні дані) до конфіденційної, яка, у свою чергу, є інформацією з обмеженим доступом, що може бути поширена виключно за згодою особи.

Перелік відомостей, що є інформацією про фізичну особу (персональними даними), визначений законодавством, зокрема, частиною 2 статті 21 Закону України «Про інформацію» та Законом України «Про захист персональних даних» і не є вичерпним та може доповнюватись шляхом прийняття нових нормативно-правових актів. Проте, частиною 3 статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» обумовлено, що до такої інформації не може бути віднесена інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про інформацію».

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Оскільки, відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється виключно з Державного бюджету України, при цьому, заробітна плата помічникам суддів виплачується виключно з Державного бюджету України, то суд підставно вважав, що згідно частини 5 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про прізвища, імена, по батькові помічників суддів, як отримувачів коштів з Державного бюджету України, а позивач у поданому запиті вказала, що запитувана інформація стосується використання бюджетних коштів (заробітна плата помічникам суддів виплачується з бюджету).

При цьому, відповідач, у відповіді на запит позивача про надання публічної інформації, не вказав якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право позивача отримати цю інформацію та в чому саме полягає підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.10.2018 у справі №815/623/16, зокрема щодо невіднесення такої інформації про прізвища, імена та по батькові осіб, які отримують заробітну плату за рахунок бюджетних коштів до конфіденційної (пункт 16 Постанови).

Відхиляючи доводи відповідача про те, що помічник судді є працівником патронатної служби і не здійснює функції держави, на нього не поширюються положення, на які посилається позивач, оскільки помічник судді не є державним службовцем, тому персональні дані щодо нього є конфіденційними, суд першої інстанції з урахуванням положень частини 1 статті 92 Закону України «Про державну службу», частини 1 статті 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 №21, Правил поведінки працівника суду затверджені рішенням Ради суддів України 06.02.2009 №33 вірно вважав, що інформація про прізвище, ім`я та по батькові помічника судді не є конфіденційною інформацією.

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону України "Про інформацію").

Як уже зазначалось вище, відповідно до частини 2 статті 6 Закону №2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності вимог, визначених пунктами 1-3 частини 2 статті 6 Закону №2939-VI.

Оскільки, обмеження доступу до конкретної інформації допускається за умови застосування її розпорядником у сукупності вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону №2939-VI, то суд підставно вважав, що відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Надаючи оцінку аргументам відповідача, щодо мети підтримання авторитету та неупередженості правосуддя, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, то суд правильно зауважив, що відповідач не вказав, яким чином надання запитуваної інформації може завдати шкоди цим інтересам. Сам факт того, що запитувана інформація стосується суддів, не означає, що її надання у всіх випадках є неможливим з огляду на наявність інших підстав, які підлягають оцінці розпорядником інформації.

Зі змісту наданої відповідачем відповіді не вбачається можливість встановити та оцінити реальну шкоду від надання запитуваних відомостей, так як і не можна встановити, що відповідачем проведено оцінку балансу між суспільним інтересом в отриманні запитуваної скаржником інформації та інтересами правосуддя.

Також, суд першої інстанції слушно зауважив, що Велика Палата ЄСПЛ у рішенні від 08.11.2016 у справі Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (параграф 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (параграфи 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам "трискладового тесту", тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет відповідності зазначеним чотирьом критеріям.

Ураховуючи викладене вище суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідач невмотивовано відмовив позивачу у наданні запитуваної інформації, при цьому належним та ефективним способом судового захисту прав позивача є визнання протиправною відмови Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2021 №03.2-07/1434/21 в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 25.05.2021 та зобов`язання відповідача повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 25.05.2021. Відтак, суд підставно позовні вимоги задовольнив часткового.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Окружного адміністративного суду міста Києва залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року по справі № 300/5472/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін