Справа № 380/9338/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/9338/20 пров. № А/857/15030/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року, прийняте суддею Коморним О.І. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення компенсації та середнього заробітку,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати вчасно і в повному обсязі грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 вересня 2018 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити недоплачену грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 100113 грн. 41 коп. за період з 2016 року по 2018 рік включно; cтягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнього заробітку за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 03 вересня 2018 року по 14 вересня 2020 року у сумі 456767 грн. 78 коп; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середнього заробітку за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку за період з 14 вересня 2020 року по день винесення рішення судом з врахуванням вказаних у мотивувальній частині позовної заяви розрахунків.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати вчасно грошової компенсації додаткової відпустки ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 вересня 2018 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був переведений у Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України і відповідно за ним збереглися дні невикористаної відпустки за попереднім місцем служби з часу отримання статусу учасника бойових дій.

Відтак, вимоги позивача про оплату відповідачем невикористаної відпустки за 2016 рік є необґрунтованими, оскільки таку компенсацію позивачеві мала виплатити військова частина з якої позивач звільнявся у 2016 році.

Додаткова грошова винагорода за участь в ООС не є складовою місячного грошового забезпечення, а відповідно розрахунок грошової компенсації за ненадані додаткові відпустки не може проводитись з врахуванням зазначених виплат.

Судом з витягу особистої картки на грошове забезпечення (а.с.38) встановлено, що місячне грошове забезпечення позивача на день звільнення з військової служби 01.09.2018 року, складалося з посадового окладу - 85,00 грн, окладу за військове звання - 17,67 грн, надбавки за вислугу років у розмірі 25 % - 25,67 грн, надбавки за особливості проходження служби 50% - 64,17 грн, премії за серпень 2018 року у розмірі 115% - 2932,50 грн, що у сумі складає 3222,76 грн. Позивачу також виплачувалась грошова винагорода за участь в ООС за серпень 2018 року у розмірі 4500,00 грн, однак така не входить до складу місячного грошового забезпечення.

За час служби за 2017-2018 роки кількість днів невикористаної додаткової відпустки позивача складає 28 днів.

Відтак, сума компенсації невикористаної позивачем відпустки становить (8707,5/30*28) - 121,91 грн (1,5% - військовий збір) = 8005 грн коп.

Судом встановлено, що саме така сума нарахована та виплачена відповідачем позивачеві 14.09.2020 року (а.с.17).

Доводи позивача про те, що його середньоденна заробітна плата становила 2574,25 грн (а.с.3) і з такої має здійснюватися обрахунок компенсації невикористаної відпустки не відповідають встановленим судом фактичним обставинам справи.

Суд також звертає увагу на ту обставину, що позивач для компенсації днів невикористаної відпустки зазначає про свою середньоденну заробітну плату в сумі 2574,25 грн (а.с.3), однак в той же час для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказує, що його середньоденна заробітна плата становила 615,59 грн (а.с.7).

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов помилкового висновку, що у нього відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації за відпустку за 2016 рік, оскільки судом не встановлено обставин, які б могли бути передумовою для такого висновку. Також судом не враховано, що винагорода за участь в ООС входила до складу його грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, оскільки така виплата має постійний характер і виплачується щомісячно. Відтак, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити недоплачену йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 100113 грн. 41 коп. за період з 2016 року по 2018 рік включно та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначену вимогу.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду без змін.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 відповідно до контракту (а.с.12) проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з 26.09.2016 року.

У відповідності до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 03.09.2018 року № 101 о/с солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас з 01.09.2018 року, а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 03.09.2018 року № 187 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із його звільненням з військової служби (а.с.14).

14 вересня 2020 року Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України у добровільному порядку нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 та 2018 роки у розмірі 8005,09 грн. (а.с.17).

Позивач не погоджуючись з нарахованою сумою компенсації за невикористані відпустки звернувся до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п.14 ст.10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 наведеного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 наведеного Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України № 3543-XII від 21.10.1993 року «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та № 1932-XII від 06.12.1991 року «Про оборону України».

Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки.

Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ч.1 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки».

Звідси, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 21.08.2019 року у справі № 620/4218/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Як слідує з матеріалів справи, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2017 - 2018 рік.

При цьому, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про оплату відповідачем невикористаної відпустки за 2016 рік є необґрунтованими, оскільки таку компенсацію позивачеві мала виплатити військова частина, з якої позивач звільнявся у 2016 році. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був переведений у Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України і відповідно за ним збереглися дні невикористаної відпустки за попереднім місцем служби з часу отримання статусу учасника бойових дій.

Так, 14 вересня 2020 року Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України у добровільному порядку нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 та 2018 роки у розмірі 8005,09 грн.

Разом з тим, при розрахунку грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідачем не було враховано грошову винагороду за участь в ООС, оскільки така не входить до складу місячного грошового забезпечення.

Так, згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як слідує, зокрема, із витягу з особистої картки на грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2018 року по 01.09.2018 рік, ОСОБА_1 було виплачено грошову винагороду за участь в ООС у серпні 2018 року та у вересні 2018 року у розмірі 4500 грн..

Така щомісячна грошова винагорода була передбачена і виплачувалася позивачу згідно з вимог постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», яка втратила чинність у зв`язку з набранням чинності Постановою №704.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17.

Так, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду шомісячна грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

З урахуванням наведеного, додаткова грошова винагорода за участь в ООС входить до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2017 - 2018 рік.

При цьому, суд зазначає, що обчислення конкретної суми грошової компенсації додаткової відпустки за період з 2017-2018 року належить до повноважень відповідача, відтак, у задоволення вказаної вимоги слід відмовити.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо неврахування до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки додаткової грошової винагороди за участь в ООС та наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошової компенсації додаткової відпустки за період з 2017-2018 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 вересня 2018 року з урахуванням додаткової грошової винагороди за участь в ООС.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 380/9338/20 в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати вчасно грошової компенсації додаткової відпустки ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 вересня 2018 року скасувати і прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення компенсації та середнього заробітку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації додаткової відпустки ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 03 вересня 2018 року, обчисленого з урахуванням виплачених сум додаткової грошової винагороди за участь в ООС.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03 вересня 2018 року, обчисленого з урахуванням виплачених сум додаткової грошової винагороди за участь в ООС.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі № 380/9338/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар