Справа № 500/5768/21
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/5768/21 пров. № А/857/23163/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року ( суддя Мартиць О.І., ухвалене в м. Тернополі) у справі №500/5768/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , та просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 16.09.2020 по день фактичної виплати 31.08.2021 в розмірі 258347,25 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 36378,86 грн (тридцять шість тисяч триста сімдесят вісім гривень 86 коп) за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 04.01.2020 по 31.08.2021. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 . Вважають, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційних скаргах.

Апелянт ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

Апелянт Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Військова частина НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить таку відхилити.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , та відповідно до витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №3 від 04.01.2020 військовослужбовця військової служби за контрактом молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира шостої артилерійської батареї другого артилерійського дивізіону, відповідно до п.п. "а" п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінчення контракту) було звільнено з військової служби у запас та виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, з 28.12.2019 знято з усіх видів забезпечення.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що станом на момент звільнення із позивачем не проведено розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №500/767/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування (з приведенням відповідного розрахунку такого нарахування) та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 13 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у цей період - "січень 2008 року", за період з 01 березня 2018 року по 04 січня 2020 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у цей період - "березень 2018 року", відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення згідно постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09 грудня 2015 року та з врахуванням виплачених раніше сум індексації за обумовлені періоди.

Як вбачається з матеріалів справи, виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено лише 31.08.2021 на виконання рішення суду, що підтверджується випискою з рахунку позивача.

ОСОБА_2 вважає, що оскільки з ним несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, а саме, відповідачем протиправно не виплачено індексацію грошового забезпечення, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частиною другою статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши наведені норми слід дійти висновку, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність (відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 провадження №11-1329апп18).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду яка викладена у постанові від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за спірний період можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з врахуванням принципу співмірності, наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо виплати всіх належних сум при звільненні позивача, а відтак, є підстави застосувати відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП України, шляхом стягнення в користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 04.01.2020 до моменту проведення повного розрахунку - 31.08.2021, з врахуванням даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за спірний період. Як вбачається із вказаних даних, середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2020 становила 35,9%, за 2021 становила 34,8%

З виписки по рахунку позивача видно, що відповідач лише 31.08.2021 провів повний розрахунок належних позивачу коштів при звільненні (04.01.2020), та виплатив кошти в сумі 61554,72 грн.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з врахуванням середньозваженої ставки за кредитами в річному обчисленні за вказані періоди, позивач має право на виплату йому компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 36378,86 грн (61554,72 х 35,9% = 22098,14 грн за 2020 рік, 61554,72 х 34,8% = 21421,04 грн / 12 міс = 1785,09 грн х 8 міс = 14280,72 за 2021 рік).

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №500/5768/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга