Справа № 260/686/21
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2022-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2022 року м. Ужгород№ 260/686/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Пшевлоцька К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідачів:

Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, представник - Тодікаш Н.О.,

Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації, представник - Костик В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено та підписано 12 квітня 2022 року.

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації, яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА №19-к від 08.02.2021 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного соціального інспектора управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області;

- стягнути з управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення з посади, а саме з 09.02.2021 року по день винесення рішення судом.

Розпорядженням голови Великоберезнянської РДА №05 від 05.01.2021 року було реорганізовано управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА шляхом приєднання його до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області.

06 січня 2021 року відбулося попередженння позивачки про заплановане вивільнення №02- 12/63 та повідомлено, що в управління відсутня можливість запропонувати рівнозначну чи будь-які інші посади в даному органі.

Наказом начальника управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА № 19-к від 08.02.2021 року «Про звільнення», позивачку звільнено з посади головного державного соціального інспектора у з в`язку з реорганізацією управління, на підставі п.1 ч.1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», з 08 лютого 2021 року.

Позивачка зазначає, що Законом України «Про державну службу» передбачена можливість працевлаштування працівника, посада якого скорочена на іншій рівнозначній або нижчій вакантній посаді, разом з тим нормами Кодексу законів про працю України передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові наявні вакантні посади, які вій може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про виконання обов`язку запропонувати іншу роботу, не зазначено будь яких причин чи підстав відсутності можливості подальшого перебування на державній службі, чим грубо порушено право на працю, відтак позовна заява підлягає до задоволення.

Позивачка в судовому засіданні підтримала висунуті позовні вимоги та просила суд такі задовільнити.

Представником Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого не погоджується із заявленими позовними вимогами та зазначає, що твердження позивача про наявність рівнозначних посад не відповідає дійсності, оскільки, згідно штатного розпису в управлінні соціального захисту Великоберезнянської районної державної адміністрації працювало 24 державні службовці, 6 із яких знаходилось у відпустці для догляду за дитиною.

Відповідно до розпорядження Великоберезнянської районної державної адміністрації від 05.01.2021 №5 проходить процес реорганізації юридичної особи публічного права управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської шляхом приєднання до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, відтак структуру управлінню соціального захисту населення Ужгородської РДА затверджує Ужгородська райдержадміністрація.

Враховуючи кількість соціально-незахищених верств населення Великоберезнянського району, яким нараховуються різні види державних допомог, пільг та субсидій та відповідно до структури, затвердженої в.о. голови Ужгородської районної державної адміністрації від 19.01.2021 року у смт. Великий Березний залишено віддалених 11 робочих місць.

З вищенаведеного виходить, що з 30 -ти державних службовців повинно було залишитись тільки 11-ть.

Крім того, Управління соціального захисту Населення Ужгородської райдержадміністрації було оголошено конкурс на керівні посади, про що було зазначено у вільному доступі на сайті "Порталу вакансій". Однак позивачкою не було виявлено бажання брати участь у конкурсі і документи на участь у конкурсі не подавалися.

Представник відповідача вважає, що управління соціального захисту населення Великоберезнянської райдержадміністрації діяло в межах чинного законодавства України, дотримуючись виконання вимог вищевказаних постанов Кабінету Міністрів України, розпоряджень органів виконавчої влади, відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засідання представники відповідача 1 та 2 заперечили щодо задоволення позовних вимог позивачки та просили суд відмовити у зазначеному.

Дослідивши подані сторонами документи, матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 січня 2021 року Розпорядженням Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області "Про реорганізацію юридичної особи публічного права управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області шляхом приєднання до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області" було почато реорганізацію юридичної особи публічного права управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області шляхом приєднання до управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області.

06 січня 2021 року листом № 02-12/63 Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області було попереджено ОСОБА_1 , що у зв`язку з реорганізацією структурних підрозділів Великоберезнянської РДА, відповідно до розпорядження голови Великоберезнянської РДА від 05.01.2021 року №5 про реорганізацію, про заплановане вивільненні посади заступника начальника відділу соціальної допомоги-завідувача сектором з оформлення і підготовки виплатних документів, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження.

08 лютого 2021 року Наказом начальника управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області №19-К позивачку звільнено з посади головного державного соціального інспектора у зв`язку реорганізацією управління, на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивачка звернулася до суду із даним позовом.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пункт 1 ч.1 ст.83 Закону передбачає ініціативу суб`єкта призначення як підставу для припинення державної служби.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (від 01.01.2021р.), підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 ст.87 Закону у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (від 01.01.2021р.), передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Припинення юридичної особи в результаті реорганізації передбачено статтею 104 Цивільного кодексу України, де вказано, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 ст.1 Закону встановлено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Отже, за своїм правовим статусом позивач належав до кола осіб, правовідносини з якими регулюються нормами спеціального законодавства, відповідно до статті 5 Закону.

Тому, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення була чітко врегульована положеннями Закону України "Про державну службу". у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

У такому разі, під час звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону, положення КЗпП України не застосовувалися.

Таким чином, під час реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби було правом суб`єкта призначення, а не обов`язком, відповідно до приписів Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до приписів ст.13 Закону передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, забезпечує функціональне управління державною службою в державних органах.

Пунктом 3 цієї статті Закону встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, видає у випадках, встановлених законом, нормативно- правові акти з питань державної служби, надає роз`яснення з питань застосування цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби.

Національне агентство України з питань державної служби надало роз`яснення від 20 лютого 2020 року № 86 р/з "Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87 Закону України "Про державну службу"), в якому зазначено: "Законом України від 14 січня 2020 року №440-ІХ "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи", який набрав чинності 13 лютого 2020 року, внесено зміни до низки законодавчих актів, зокрема, до Закону. Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 87 Закону суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.

Отже, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються".

Позиція Верховного Суду щодо застосування спеціального законодавства над загальним у разі виникнення спірних правовідносин відображена в багатьох рішеннях.

У п.19 Постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 806/3004/15 зазначено, що спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, у період, коли позивач працював в органах податкової служби, був Закон України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990р. № 509-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Крім того, у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 820/6287/16, Верховний Суд констатує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд зазначає, що норми КЗпП України не мали застосовуватися під час звільнення позивача.

Аналізуючи правову конструкцію п.1 ч.1 ст.87 Закону, можемо дійти висновку, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути або скорочення чисельності або штату державних службовців, або скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, або реорганізація державного органу. Тобто ці підстави є взаємовиключними в розумінні статті 87 Закону.

Вказана норма сформульована таким чином, що для звільнення не є обов`язковим наявність всіх зазначених обставин, достатнім є наявність хоча б однієї із зазначених підстав, що і мало місце в цьому випадку.

Згідно зі ст.87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній станом на день попередження позивача та на день видання наказу про звільнення) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встанвлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Отже, положеннями ст.87 Закону України "Про державну службу" врегульовано підстави та порядок припинення державної служби у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, виключено обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби.

Частиною 3 ст.87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Вказані норми закону неконституційними не визнавалися, тобто зазначені норми дають керівнику державного органу певну ступінь свободи у прийнятті рішення та наділяють його дискреційними повноваженнями.

Під дискреційним повноваженням розуміється таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто дискреційними повноваженням є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може" (постанова ВС від 30.07.2020 справа № 826/10085/16).

З огляду на системний аналіз положень Закону України "Про державну службу" у редакції чинній, на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача, який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу посаду.

Відповідно до статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на момент звільнення позивача з державної служби застосовується виключно чинне на той момент законодавство.

Системний аналіз наведених положень свідчить про те, що припинення у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу не містить положень щодо обов`язку пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду саме державної служби.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду У країни від 17.02.2015 у справі №21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Пунктом 8 частини другої статті 3 Закону України "Про державну службу" встановлено, що на державних службовців інших державних органів поширюється дія цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент вирішення спору врегульована положеннями Закону України "Про державну службу".

Отже, під час звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", положення Кодексу законів про працю України не застосовуються.

Суд зазначає, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Окрім того, згідно з Роз`ясненням Національного агентства України з питань державної служби щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України "Про державну службу") від 20 лютого 2020 року № 86 р/з суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 та 11 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

На підставі викладеного суд відхиляє викладені у адміністративному позові аргументи позивача, оскільки останні ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні позивачем норм законодавства.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем, як суб`єктом призначення, відповідно до змісту попередження про наступне вивільнення від 06.01.2021р. при повідомленні ОСОБА_1 про реорганізацію юридичної особи публічного права - Управління соціального захисту населення Великоберезнянської РДА попереджено про припинення державної служби та наступне звільнення з посади відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до законодавства, чинного станом на день попередження позивача та на день видання наказу про його звільнення був відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати такі посади державному службовцю, як відсутній і обов`язок щодо його працевлаштування.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний Наказ №19-к від 08.02.2021 року "Про звільнення ОСОБА_1 " було видано правомірно.

Оцінюючи правомірність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію.

Частиною 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, відповідач належними та допустимими доказами довів, що при прийнятті оскаржуваного наказу діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області, Управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк