Справа № 140/8568/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/8568/21 пров. № А/857/1717/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року (суддя Ксензюк А.Я., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання відмови та дій протиправними, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у серпні 2021 року звернувся з адміністративним позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просив: визнати протиправною відмову щодо невиплати грошової допомоги компенсації за перебування у службовому відрядженні; стягнути заборгованість на користь позивача по витратах на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.; визнати протиправними дії щодо не проведення нарахування та виплати з 30.01.2020 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020; зобов`язати нарахувати та виплатити грошове забезпечення з 30.01.2020 по 01.06.2020, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, з врахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року в справі №140/1634/21 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за перебування у службовому відрядженні за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ); зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.03.2019 по 17.10.2019 у в/ч НОМЕР_1 , з урахуванням висновків суду. На виконання вказаного рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянуто питання про виплату позивачу витрат на службове відрядження за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 з урахуванням висновків суду та повторно відмовлено у виплаті даних коштів. Позивач вважає таку відмову протиправною. Також вважає, що протягом 2020 року йому неправильно нараховувалось грошове забезпечення, оскільки з дня набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року по справі № 826/6453/18 виникли правові підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення, а саме розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати позивачу витрат на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача заборгованість по витратах на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржили позивач і відповідач, які із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просять скасувати рішення.

Позивач в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в частині відмови позивачу у визнанні протиправною бездіяльність та зобов`язанні нарахувати та виплатити грошове забезпечення виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, суд першої інстанції дійшов неправильних висновків. Вказує, що з дня набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року по справі № 826/6453/18 виникли правові підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення, а саме розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт

Відповідач в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач після дострокового повернення зі службового відрядження не доповів безпосередньому керівнику про причини й обставини такого повернення, не доповів про погіршення стану здоров`я та необхідність проведення лікування, чим порушив вимоги Статуту внутрішньої служби. Також покликається на лист командира в/ч НОМЕР_1 від 23.09.2020 за вих.№2222, яким повідомляється, що ОСОБА_1 за період з 23.09.19 по 17.10.2019 у відрядженні у зазначеній військовій частині не перебував.

Позивач та відповідач не скористалися право подати письмовий відзив на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги позивача та відповідача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно листа від 21.09.2019 №501/5/1/1147 на виконання вимог розпорядження начальника штабу - першого заступника командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.09.2019 №116/10/2/1/181 тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу - першого заступника командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 вимагав військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_4 відрядити з 23.09.2019, терміном на 30 днів майора ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 в інтересах логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 29).

Згідно з витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 22.09.2019 №90 майора ОСОБА_1 вважати таким, що вибуває у відрядження, в/ч НОМЕР_1 з 23.09.2019 по 23.10.2019, в інтересах логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 30).

Відповідно до посвідчення про відрядження від 22.09.2019 № 43 позивач 23.09.2019 вибув із Старовижівського РВК та 23.09.2019 прибув у в/ч НОМЕР_1 , у свою чергу 17.10.2019 позивач вибув із в/ч НОМЕР_1 та 17.10.2019 прибув у Старовижівський РВК, що підтверджується відповідними підписами посадових осіб та печатками (а.с. 20).

Згідно з витягу з наказу військового комісара Старовижівського РВК (по стройовій частині) від 29.10.2019 №100, майора ОСОБА_1 вважати таким, що перебував на лікуванні з 18.10.2019 по 29.10.2019 (а.с. 31).

19.08.2020 представник позивача звернувся до відповідача з листом, у якому просив забезпечити нарахування та виплату позивачу компенсації грошових коштів, витрачених на службове відрядження у 2019 році на суму 16580,00 грн.

Листом від 06.11.2020 №743 відповідач повідомив представника позивача, що відповідно до листа командира в/ч НОМЕР_1 від 23.09.2020 №2222, майор ОСОБА_1 за період з 23.09.2019 до 17.10.2019 у відрядженні у вказаній вище частині не перебував, а тому нарахувати та виплатити компенсацію грошових коштів у сумі 16580,00 грн., витрачених останнім у службовому відрядженні, немає підстав (а.с. 32).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року у справі №140/1634/21, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за перебування у службовому відрядженні за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у в/ч НОМЕР_1 ; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.03.2019 по 17.10.2019 у в/ч НОМЕР_1 , з урахуванням висновків суду.

На заяву представника позивача про добровільне виконання вказаного рішення суду, Волинський ОТЦК та СП листом від 06.08.2021 №1566, зокрема, повідомив, що посадовими особами вживаються необхідні заходи щодо належного вирішення питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у в/ч НОМЕР_1 , з урахуванням висновків суду.

Крім того, 22.04.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку та доплати грошового забезпечення посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня 2020 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, однак відповіді на вказану заяву не отримав.

Не погодившись із такими діями позивач звернувся із даним позовом до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, відтак відповідачем фактично безпідставно не виплачено компенсацію. Також дійшов висновку, що оскільки станом на 29.01.2020 Кабінетом Міністрів України (далі КМУ) не приймалось жодного нормативного акту про зміну розміру грошового забезпечення, як обов`язкової передумови для виникнення у відповідача обов`язку перерахунку грошового забезпечення позивача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Спірними в даній справи є питання невиплати грошової допомоги компенсації за перебування у службовому відрядженні та питання не проведення нарахування та виплати з грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей(далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів від 02.02.2011 №98 (далі - Постанова №98) визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національним антикорупційним бюро, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105 затверджено Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Інструкція №105).

Відповідно до пункту 2 Інструкції №105, відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами) (пункт 4 Інструкції №105).

Військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю може видаватися готівкою або перераховуватися в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (пункт 6 Інструкції №105).

Пунктом 7 Інструкції №105 передбачено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця. У разі відправлення транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 00 годин і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, у строк відрядження зараховується час, потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого військовослужбовця до місця служби.

Відповідно до пункту 9 Інструкції №105 підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послугта Податкового кодексу України.

Пунктом 10 Інструкції №105 визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до пункту 11 Інструкції №105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Час перебування в дорозі, за який провадиться виплата добових під час відрядження, визначається за діючим розкладом руху залізничного, водного та повітряного транспорту, враховуючи час затримки відрядженого в дорозі з причин, які від нього не залежать, і час на пересадки.

Причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця проходження служби, що зараховуються як два дні.

При відрядженні військовослужбовця строком на один день або в таку місцевість, звідки військовослужбовець має змогу щодня повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу.

Сума добових визначається із урахуванням наказу про відрядження та відповідних первинних документів.

За відсутності наказу про відрядження добові витрати не виплачуються.

Згідно пункту 12 Інструкції №105 військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання в місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат за всі дні проживання.

Витрати на харчування, вартість якого включена до рахунків на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях або до проїзних документів, оплачуються відрядженим військовослужбовцем за рахунок добових витрат.

Витрати на найм житлового приміщення за час вимушеної зупинки в дорозі, що підтверджуються відповідними документами, відшкодовуються в порядку й розмірах, передбачених цим пунктом.

Витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення, відшкодовуються з дозволу командира (начальника, керівника) згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

У разі проїзду автомобільним транспортом виплата добових здійснюється за час фактичного перебування в дорозі, але не більше ніж за час, визначений розрахунком руху, - 200 км на добу.

Пунктом 13 Інструкції №105 передбачено, що витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, або до місцеперебування у відрядженні.

За наявності декількох видів транспорту від місця проходження служби до місця відрядження командир (начальник, керівник) може запропонувати відрядженому військовослужбовцю вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції військовослужбовець самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого командиром (начальником, керівником) за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Відрядженому військовослужбовцю понад установлені суми компенсації витрат у зв`язку з відрядженням відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи, користування в поїздах постільними речами та найм житлового приміщення згідно з підтвердними документами в оригіналі (пункт 14 Інструкції №105).

Згідно пункту 17 Інструкції №105 відрядженому військовослужбовцю перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок у встановленому законодавством порядку.

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Якщо військовослужбовець отримав аванс на відрядження і не виїхав, він повинен протягом трьох банківських днів з дня прийняття рішення про відміну поїздки повернути до каси зазначені кошти.

Відповідно до пункту 18 Інструкції №105 витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки засвідчуються підписом та гербовою печаткою: в апараті Міністерства оборони України - керівника структурного підрозділу Міністерства оборони України або його заступника; у Генеральному штабі Збройних Сил України - керівника структурного підрозділу Генерального штабу Збройних Сил України або його заступника; в інших органах військового управління - керівника органу військового управління або його заступника; у з`єднанні - командира з`єднання або його заступника; у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях - командира (начальника, керівника) військової частини (військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації) або його заступника; в установах, організаціях, на підприємствах та інших органах державної влади - посадової особи, яка має право засвідчувати документи гербовою печаткою (пункт 20 Інструкції №105).

Відповідач в апеляційній скарзі покликається на той факт, що позивач всупереч встановленому порядку не повідомив безпосереднє командування про дострокове повернення з відрядження, про перебування на лікарняному, чим порушив вимоги Статуту внутрішньої служби. З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних сил України (далі Статут). Згідно пункту 40 зазначеного Статуту, військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.

Як зазначається в апеляційній скарзі, за фактом вказаного порушення було проведено службове розслідування та ОСОБА_1 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідність.

Виплата грошової допомоги компенсації за перебування у службовому відрядженні не може ставитися у залежність від факту порушення військовослужбовцем вказаного Статуту. Інструкцією №105 такої підстави для невиплати компенсації коштів, як неповідомлення безпосереднього командування про повернення з відрядження, не передбачає. Статут та Інструкція №105 мають різні предмети регулювання, відтак факт порушення військовослужбовцем Статуту не може мати наслідком невиконання вимог Інструкції №105 та невиплати грошової допомоги компенсації за перебування у службовому відрядженні.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд відхиляє такі покликання скаржника.

Також відповідач в апеляційній скарзі на лист командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2020 №2222, що майор ОСОБА_1 за період з 23.09.2019 до 17.10.2019 у відрядженні у вказаній вище частині не перебував.

Вказане спростовується посвідченням про відрядження, яке містить відповідні відмітки про прибуття та вибуття позивача до військової частини НОМЕР_1 . Крім того, у витязі з наказу військового комісара Старовижнівського РВК від 22.09.2019 №90, зазначено, що позивач вибуває у відрядження в інтересах логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Відтак, позивач виконуючи наказ, перебував у Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України, а не безпосередньо у військовій частині НОМЕР_1 .

Відтак, колегія суддів відхиляє покликання апелянта, що ОСОБА_1 не перебував у відрядженні у військовій частині № НОМЕР_2 .

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем безпідставно не виплачено позивачу витрат на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.

Стосовно питання не проведення нарахування та виплати грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020.

Положеннями частин другої - четвертої статті 9 Закону № 2011-XII закріплено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі Постанова №704), якою, зокрема затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

Відповідно до пункту 10 цієї Постанови, вона набирає чинності з 01 березня 2018.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній на момент прийняття постанови), визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Водночас, 24 лютого 2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова № 103), якою пункт 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Згідно з Постановою №704 (з урахуванням внесених змін Постановою №103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704.

Саме з огляду на ці обставини позивач вважає, що з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін.

Колегія суддів вказує, що пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність 29.01.2020, проте сама Постанова № 704 викладена в редакції Постанови № 103, де в пункті 4 зазначено: Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 .

Відповідно до пункту 32 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005№ 870, визнання таким, що втратив чинність, акта Кабінету Міністрів України чи його скасування не поновлює дію актів, які визнані ним такими, що втратили чинність, чи які скасовані таким актом.

Дія акта Кабінету Міністрів України поновлюється шляхом прийняття відповідного акта або із зазначенням в тексті акта про визнання таким, що втратив чинність, акта Кабінету Міністрів України чи про його скасування.

Отже, визнання нормативно-правового акта таким, що втратив чинність, не поновлює дію попереднього акту.

Відповідний підхід неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.08.2018 у справі № 807/1332/17, від 19.03.2019 у справі № 591/2813/17, від 22.04.2019 у справі № 820/601/17, від 02.10.2019 у справі № 804/215/18.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами; конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lexposteriorderogatpriori - наступний закон скасовує попередній .

Відповідний підхід, зокрема, був застосований Верховним Судом під час винесення постанови від 21.11.2018 у справі № 700/668/16-а, в якій суд визнав, що суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державою, в особі її уповноважених органів.

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий нормативний акт скасовує положення нормативного акта, прийнятого раніше, якщо обидва ці акти регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Важливим є те, що Конституційний Суд України використав поняття прийняття акта , а не набрання чинності, оскільки існують випадки суттєвого розходження в часі цих двох юридичних фактів стосовно одно предметних актів.

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

Колегія суддів зазначає, що автоматичне відновлення судом положень нормативного акта Кабінету Міністрів України також не узгоджується з положеннями Указу Президента України Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності від 10.06.1997 № 503/97, який встановлює, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ними чинності не передбачено в цих актах. Крім того, чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття відновлення в силі нормативних актів Уряду, які у встановленому порядку втратили чинність.

Отже, доводи апелянта про те, що скасування судом пункту 6 Постанови № 103 відновлюють раніше діючий порядок є безпідставними, оскільки чинне законодавство України не передбачає жодних випадків поняття відновлення в силі законів чи окремих їх норм, які у встановленому порядку втратили чинність.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Отже, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянтів не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційні скарги на рішення суду не підлягають задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року в справі №140/8568/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 квітня 2022 року.