Справа № 240/22551/20
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/22551/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Н.М.

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

12 квітня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2020 по 17.12.2020; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2020 по 17.12.2020.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні за період з 26.06.2020 по 17.12.2020; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 71104,50 грн. за час затримки розрахунку при її звільненні за період з 26.06.2020 по 17.12.2020.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що ст.117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення. Крім того, при звільненні ОСОБА_1 не висловлювала зауважень щодо нарахованих сум, тому вина відповідача у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивачки відсутня.

Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти її доводів і зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу Державної прикордонної служби України від 26.06.2020 №253-ОС позивачку виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 27.06.2020.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №240/12972/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у нездійсненні повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині невиплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ст. 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Вважаючи дії відповідача щодо несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачкою проведено 17.12.2020, тому вона має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз.1 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Абз. 3 п.242 Положення передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, належні до виплати суми, в тому числі одноразова грошова допомога при звільненні повинна бути виплачена на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Законодавством України про проходження військової служби не врегульовано відповідальність роботодавця за порушення строків виплати належних військовослужбовцю сум та порядок компенсації часу затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, оскільки спеціальним законодавством не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 27.06.2020.

В той же час остаточний розрахунок з позивачкою проведено після виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби 17.12.2020, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с.20).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що позивачка погодилася на звільнення з військової служби до проведення з нею усіх розрахунків.

Водночас, на підтвердження вказаних вище доводів апеляційної скарги відповідач не надав письмових доказів згоди ОСОБА_1 на виключення його зі списків особового складу без виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

В той же час самий лише наказ про виключення зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення наявність такої згоди не підтверджує.

Крім того, з урахуванням предмету спору в адміністративній справі №240/12972/20 право позивачки на отримання вказаної вище виплати було оспорюваним.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №240/12972/20, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ст. 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В той же час після ухвалення судового рішення роботодавець не звільняється від обов`язку виплатити середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Переглядаючи в касаційному порядку справу № 520/80/20, спірні правовідносини у якій виникли з аналогічних підстав, Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшов висновку про те, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій), починаючи з моменту виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по день фактичного розрахунку є такою, що підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При цьому, апеляційна скарга не містить доводів або вимог в частині обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що належить до виплати позивачці з урахуванням принципу справедливості та співмірності, тому з урахуванням встановлених ч.1 ст.308 КАС України меж перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не перевіряє обґрунтованість суми, що підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Залімський І. Г. Смілянець Е. С.