Справа № 380/7168/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7168/21 пров. № А/857/23352/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року (суддя Кедик М.В., м. Львів, повне судове рішення складено 06 вересня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність (щодо не проведення повного розрахунку при звільненні) та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2020 (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 23.03.2021 (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні); зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 08.02.2020 по 23.03.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 07.02.2020 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 380/2591/20 позивачу 24.03.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 78325,80 грн. Отже, період затримки розрахунку при звільненні склав з 08.02.2020 по 23.03.2021. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період відповідач не сплатив.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 усіх видів забезпечення, а саме - заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 08.02.2020 по 23.03.2021. Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 78311,23 грн. за період з 08.02.2020 по 23.03.2021. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 08.02.2020 по 23.03.2021. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням його оскаржив відповідач, який із покликанням нанеправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, щоіндексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення, а є компенсаційною виплатою, тому виплата позивачу цих коштів а виконання рішення суду не підтверджує наявності заборгованості з виплати грошового забезпечення або несвоєчасності виплати грошового забезпечення. Також покликається на відсутність грошового ресурсу, як на причину невчасної виплати індексації грошового забезпечення, а тому визначення розміру компенсації має бути справедливим та співмірним.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.02.2020 №26 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини ті всіх видів забезпечення з 07.02.2020.

Як вбачається з матеріалів справи, на дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідачем не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року, адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.02.2018; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.20116 по 01.02.2018. На виконання вказаного рішення суду позивачу 24.03.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 78325,80 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с 26).

Так, як остаточний розрахунок з позивачем проведений не в день виключення із списків особового складу, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до статті 117КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16, за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП України статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як видно з матеріалів справи виплата індексації грошового забезпечення була здійснена відповідачем 24.03.2021.

Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 3 вересня 2020 року у справі №120/579/19-а.

Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги те, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був, водночас, визнає право позивача на отримання компенсації за фактичний час затримки розрахунку при звільненні.

Апелянт ставить під сумнів той факт, що індексація грошового забезпечення входить до складу грошового забезпечення. На його думку, затримка виплати індексації не тягне за собою відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України. Колегія суддів виходить з наступного.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 чітко вказує, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

З системного аналізу вищенаведеного, варто зробити висновок, що індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення. Відтак, є належною звільненому працівнику сумою в розумінні статті 117 КЗпП України.

З огляду на це, апеляційний суд не приймає доводи апелянта, що позивач не може покликатися на несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, як на підставу стягнення середнього заробітку. Відтак, позовні вимоги в цій частині є підставними і висновки суду першої інстанції є правильними.

Апелянт вказує, що відсутність грошового ресурсу була причиною несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення, тому цей факт варто враховувати при визначенні розміру суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Колегія суддів виходить з наступного.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом, зі списків особового складу частини позивача виключено 07.02.2020. Відповідач 24.03.2021 перерахував позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 78 325,80 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Відтак, період з 08.02.2020 по 23.03.2021 є періодом за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та який становить 409 календарних дні.

Згідно з довідкою про доходи, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 56 528,70 грн (28121,20 грн у грудні 2019 року та 28407,50 грн у січні 2020 року). Кількість календарних днів за грудень 2019 року - січень 2020 року становить 62 дні. Тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 911,75 грн (56 528,70 грн / 62 днів).

Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 372 905,75 грн (911,75 грн х 409 календарних днів).

Апеляційний суд зазначає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі №6-39цс11, а також постанову Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а, і при розрахунку взяв до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 78325,80 грн (нарахована індексація грошового забезпечення) / 372905,75 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 21,00 %.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 21,00 % становить: 911,75 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 21,00 % = 191,47 грн.; 191,47 грн. * 409 (кількість днів затримки розрахунку) = 78311,23 грн.

Отже, судом першої інстанції враховано принцип справедливості та співмірності, правильно зроблено висновок, що на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 08.02.2020 по 23.03.2021 у розмірі 78311,23 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Стосовно вимоги зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення. Стосовно цього питання, апелянт не зазначає жодних доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині.

Це питання врегульоване Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Водночас, зі змісту статті 1 Закону № 2050-ІІІ випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 Закону №2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття доходи для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.

За такої умови слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Так, використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється, як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.02.2018 у розмірі 78325,80 грн виплачена позивачу лише 24.03.2021, то позивач має право на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за цей період.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року в справі №380/7168/21- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 13 квітня 2022 року.