Справа № 380/11380/21
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/11380/21 пров. № А/857/22986/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року, головуючий суддя Гулик А.Г., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неповного і несвоєчасного проведення розрахунку при звільнення; зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за неповний і несвоєчасний розрахунок при звільнення - невиплату індексації грошового забезпечення за період з 26.12.2017 року по 15.06.2021 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, а саме - не виплатив на користь позивача індексацію його грошового забезпечення, а тому повинен нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період 26.12.2017 року по 15.06.2021 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 24123 (двадцять чотири тисячі сто двадцять три)грн. за період з 27.12.2017 року по 14.06.2021 року; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Краматорський ПЗ (військова частина НОМЕР_1 ) оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що положення трудового законодавства не є релевантними при розгляді та вирішенні цієї справи. Правова кваліфікація спірного правового конфлікту позивачем є помилковою. Компенсація, отримання якої стало підставою для звернення позивача до суду, не охоплюється поняттям грошового забезпечення військовослужбовців (оплати праці) та не є формою оплати за виконану роботу. Звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку є повторним, оскільки позивач у цій справі вже звертався із подібними вимогами в іншій справі, а саме - у справі №380/1978/21.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом начальника Краматорського прикордонного загону (І категорії) Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 23.11.2017 року №419-ОС позивача звільнено у запас за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 за статтею 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з урахуванням підпункту ї - (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військовому службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини 3 статті 23 цього Закону) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби від 06.12.2016 року №1769-VIII та підпункту б частини 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу.

26.12.2017 року наказом начальника Краматорського прикордонного загону (І категорії) Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 26.12.2017 року №461-ОС позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

По 26.12.2017 року позивач проходив службу Краматорському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (на момент звільнення обіймав посаду начальника відділу прикордонної служби Мар`їнка II категорії (місце дислокації н.п. Гостре) оперативно - бойової прикордонної комендатури Курахівка ), де і отримав статус та посвідчення учасника бойових дій.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_2 від 20 листопада 2017 року та копією довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції №30/2632 від 26 грудня 2017 року.

Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу Краматорського прикордонного загону, з позивачем не проведено всіх належних розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 15 червня 2017 року по 26 грудня 2017 року, що стало підставою для звернення до суду (справа №380/9125/20).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року у справі №380/9125/20 визнано протиправними дії Краматорського прикордонного загону щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення позивача у цій справі у належному розмірі за період з 15 червня 2017 року по 26 грудня 2017 року та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 15 червня 2017 року по 26 грудня 2017 року, з врахуванням січня 2008 року, як базового місяця та з урахуванням виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.

ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) 15.06.2021 року виконано рішення суду шляхом безготівкового зарахування на банківський рахунок позивача 22802,90 грн. заробітної плати, що підтверджується випискою по банківському рахунку позивача, яка міститься в матеріалах справи.

Виходячи з наявності підстав стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки), позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 27.12.2017 року по 14.06.2021 року у розмірі 24 123 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці посадових осіб не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.02.2018 року у справі №805/977/16-а у подібних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що до даних відносин також слід застосовувати норми статтей 116 та 117 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у жовтні 2017 року - 22589,93 грн., у листопаді 2017 року - 17522,73 грн.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 657,58 грн. ((22589,93 грн. + 17522,73 грн.) / 61 день (кількість днів у жовтні, листопаді 2017 року)).

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації складових заробітної плати (нарахована індексація грошового забезпечення), розрахункові суми позивача за її затримку не можна вважати співмірними, оскільки такі в кілька разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 року та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 24174,02 грн. (нарахована індексація грошового забезпечення) / 831838,70 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 =2,9%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 2,9% становить: 657,58 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 2,9% = 19,07 грн; 19,07 грн. * 1265 (кількість днів затримки розрахунку) = 24123 грн.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період з 27.12.2017 по 14.06.2021 у розмірі 24123 грн., решта вимог в цій частині задоволенню не підлягають.

Також, покликання апелянта про те, що звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку є повторним, оскільки позивач у цій справі вже звертався із подібними вимогами в іншій справі, а саме - у справі №380/1978/21, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у даній справі суд дійшов висновку про передчасність таких вимог, оскільки права позивача на момент його прийняття ще не були порушеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року у справі №380/11380/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
Р. Й. Коваль