Справа № 500/9783/21
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/9783/21

12 квітня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мандзія О.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач), в якій просить:

визнати протиправними дії Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги за укладання першого контракту, відповідно до пп.8 п.6 постанови Кабінету Міністрів України №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та п.1 розділу XXII наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" в розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року;

зобов`язати Тернопільський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за укладання першого контракту, відповідно до пп.8 п.6 постанови Кабінету Міністрів України №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та п.1 розділу XXII наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" в розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року;

стягнути з Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь позивача судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) в сумі 10000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, ОСОБА_1 з 22.06.2020 і по даний час проходить військову службу за контрактом у Тернопільському обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. 22.06.2020 позивач вперше підписав контракт строком на три роки, у зв`язку з цим звернувся із відповідним рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , яка підпорядкована Тернопільському обласному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, про виплату йому одноразової допомоги відповідно до пп.8 п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та п.1 розділу XXII наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам". Однак листом від 10.11.2021 №11/2/8586 відповідач відмовив у виплаті одноразової допомоги, мотивуючи це тим, що позивач 05.12.2006 був звільнений з військової служби у військовому званні "підполковник", а тому вважається звільненим з військової служби за контрактом, оскільки відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу ", для таких осіб як ОСОБА_1 існує єдиний вид служби це військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Позивач вважає вказану відмову протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки до 22.06.2020 контракту на проходження військової служби не укладав, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 31.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

14.02.2022 Тернопільським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки подано заяву про закриття провадження у справі.

В обгрунтування вказаної заяви зазначено, що наказом військового комісара Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 10.01.2022 №4, призначено виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю який уклав перший контракт. Зазначений наказ був виданий до надходження позовної заяви, крім того, ОСОБА_1 в присутності свідків, було роз`яснено, що рішення про виплату одноразової грошової допомоги буде прийнято після проведення консультацій з вищестоящим органом, з чим і погодився позивач. Враховуючи те що вказана виплата не залежить від календарного року, після отримання погодження, був виданий наказ військового комісара Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про вказану виплату.

Ухвалою суду від 12.04.2022 відмовлено у задоволенні заяви Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про закриття провадження у справі.

Відповідач у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) та станом на 12.04.2022 відзив на позов не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог. Клопотань про продовження процесуального строку також до суду не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що 22.06.2020 ОСОБА_1 уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командувача військ оперативного командування "Захід" про походження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на три роки (а.с.8-11).

01.11.2021 позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 та військовому комісару Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (а.с.12).

Листом Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 10.11.2021 №11/2/8586 відмовлено у виплаті одноразової допомоги, мотивуючи це тим, що позивач проходив з 18.05.1986 по 05.12.2006 військову службу, з якої був звільнений у військовому званні "підполковник", а тому вважається звільненим з військової служби за контрактом, оскільки відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу ", для таких осіб як ОСОБА_1 існує єдиний вид служби це військова служба за контрактом осіб офіцерського складу. Відповідач вказує, що 22.06.2020 позивача повторно прийнято на військову службу за контрактом, а тому ОСОБА_1 немає права на одержання одноразової грошової допомоги після укладення першого контракту (а.с.13).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XIІ).

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч.1 ст.9 Закону №2011-XIІ).

Згідно з ч.2 ст.9 Закону №2011-XIІ до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Підпунктом 8 п.6 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704 (далі Постанова №704) визначено виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу після укладення ними першого контракту в таких розмірах: особам рядового складу - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; особам сержантського і старшинського (молодшого начальницького) складу - дев`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; особам офіцерського (середнього, старшого та вищого начальницького) складу - десять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

При цьому, п.2, 3 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Згідно з п.8 Постанови № 704, умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Тобто, безпосередньо Законом № 2011-XII та Постановою № 704 визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, до яких законодавцем віднесено і позивача, здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони України.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.

Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Накази міністерства нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197, відповідно до ст.9 Закону №2011-XIІ, Постанови №704 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.1 розділу ХХІІ Порядку №260, одноразова грошова допомога військовослужбовцям після укладення ними першого контракту виплачується: особам, які приймаються на посади рядового складу строком на 3 роки; особам, які приймаються на посади сержантського і старшинського складу строком від 3 до 5 років; особам, які приймаються на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком від 1 до 5 років; особам, які підписали контракт строком на 5 років, із числа військовослужбовців, призначених на посади осіб сержантського і старшинського складу, осіб офіцерського складу після закінчення вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти (підготовка яких здійснюється за державним замовленням), за умови вступу до виконання обов`язків за цими посадами.

За п.3 розділу ХХІІ Порядку №260 виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця після набрання чинності першим контрактом, призначення на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою на підставі наказу командира.

При цьому військовослужбовцям, що уклали перший контракт про проходження військової служби під час навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, військових коледжах або навчальних частинах (центрах), одноразова грошова допомога виплачується після закінчення навчання у цих навчальних закладах у військових частинах, до яких їх призначено для подальшого проходження військової служби.

Отже, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця, при цьому, зазначений порядок не обмежує строк протягом якого повинен бути поданий такий рапорт.

Водночас п.4 розділу ХХІІ Порядку №260 визначено, що одноразова грошова допомога не виплачується:

особам рядового складу, які в період проходження військової служби за контрактом уклали контракт про проходження військової служби на посадах сержантського та старшинського складу;

особам сержантського та старшинського складу, яких у період проходження військової служби за контрактом прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу;

особам офіцерського складу, які в період проходження кадрової військової служби в добровільному порядку виявили бажання проходити військову службу за контрактом;

у разі продовження військової служби за новим контрактом;

у разі повторного прийняття на військову службу за контрактом осіб, звільнених з військової служби за контрактом;

у разі підписання контракту для проходження військової служби у Збройних Силах України особами, звільненими з військової служби за контрактом, з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також зі служби в правоохоронних органах

Відтак, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця після набрання чинності першим контрактом, укладеним особою строком не меншим, ніж зазначено в п.1 розділу ХХІІ Порядку № 260, та за відсутності підстав для відмови у її виплаті, визначених п.4 розділу ХХІІ Порядку № 260.

З матеріалів справи видно, що 22.06.2020 позивач уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " про походження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на три роки.

У спірних правовідносинах, відмовляючи у виплаті одноразової грошової допомоги, відповідач послався на те, що 22.06.2020 позивача повторно прийнято на військову службу за контрактом, який 05.12.2006 був звільнений з військової служби у військовому званні "підполковник", а тому вважається звільненим з військової служби за контрактом, оскільки відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", для таких осіб як я існує єдиний вид служби це військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Як слідує з витягу із наказу Міністра оборони України від 17.11.2006 №1722 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за п.67 пп."б" (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 №1053/2001.

Однак вказаним п.67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07.11.2001 №1053/2001, передбачено звільнення з військової служби, офіцерів, які проходять кадрову військову службу.

Відтак, відповідач не мав правових підстав для відмови у виплаті позивачу такої допомоги, з посиланням на те, що позивач повторно прийнятий на військову службу за контрактом, являючись особою, звільненою з військової служби за контрактом.

На момент підписання позивачем першого контракту, як і на час подання ним рапорту, Порядок №260 не містив будь-яких обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги особам, звільненим з кадрової служби, про що також повідомлено ОСОБА_1 за результатами розгляду його звернення оперативним командуванням " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (а.с.23-24).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу за укладення ним першого контракту на проходження військової служби є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, 10.01.2022 військовим комісаром Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки винесено наказ №4 про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю, який уклав перший контракт з 22.06.2020 строком на три роки в розмірі десяти прожиткових мінімумів встановлених для працездатних осіб (а.с.27), що також свідчить про обґрунтованість доводів позивача.

Разом з цим, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в ході судового розгляду не доведено належними доказами факт нарахування та виплати такої одноразової грошової допомоги позивачу як військовослужбовцю, який уклав перший контракт.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відновлення порушених прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання Тернопільський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за укладання ним першого контракту на проходження військової служби, в розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатні беззаперечні докази на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності, згідно з вимог ч.2 ст.19 Конституції України, ч.2 ст.2 КАС України, оскаржуваних дій.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями ч.1 ст.132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.

З матеріалів справи видно, що 20.12.2021 між позивачем та адвокатом Костишином В.М. укладено договір №20/12/21 про надання правової допомоги, предметом якого є захист порушених прав клієнта з приводу невиплати йому Тернопільським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки одноразової грошової допомоги за укладення першого контракту відповідно до пп.8 п.6 Постанови №704 та п.1 розділу ХХІІ Порядку №260 в розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020.

У п.5 цього договору сторони погодили, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар в сумі 10000,00 грн. до 20.12.2022. Проведення клієнтом оплати адвокату узгодженої суми гонорару підтверджується актом про прийом-передачу грошових коштів. Форма оплати: готівкова або безготівкова шляхом перерахунку грошових коштів на картковий рахунок адвоката.

Згідно з п.6 вказаного договору сторони погодили, що сума гонорару зазначеного у п.5 цього договору складається із наступних складових:

консультація 1000,00 грн.;

узгодження правової позиції 1500,00 грн.;

визначення обсягу та характер доказів, збір доказів 1500,00 грн.;

складання позовної заяви 4000,00 грн.;

представництво в суді (участь в судових засіданнях та складання інших процесуальних документів у випадку необхідності) 2000,00 грн.

Відповідно до квитанції №Р24АР24АС3454 від 28.12.2021 позивачем оплачено гонорар адвокату згідно договору №20/12/21 від 20.12.2021 у розмірі 10050,25 грн. (а.с.15).

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), №34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), №31107/96).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000,00 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки такі адвокатські послуги як: консультація, узгодження правової позиції, визначення обсягу та характер доказів, збір доказів, складання позовної заяви, охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду.

Водночас такі послуги адвоката, як представництво в суді (участь в судових засіданнях та складання інших процесуальних документів у випадку необхідності) в ході розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, не мали місце.

При цьому суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, а тому, на думку суду, підготовка позову у цій справі, не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України від "Про судовий збір".

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд приходить до переконання про недотримання вимог ч.3, 5 ст.134 КАС України, а тому, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, стягнута має бути сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги за укладення ним першого контракту на проходження військової служби.

Зобов`язати Тернопільський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за укладання ним першого контракту на проходження військової служби, в розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач:

- Тернопільський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: вул.Січових Стрільців, 2, м.Тернопіль, 46001, ).

Головуючий суддя Мандзій О.П.