Справа № 380/24807/21
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді О.Желік розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх. № .9471 від 02.02.2022) просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 562-0 від 08.11.2021 р. «Про відсторонення від роботи працівників Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області» в частині відсторонення від роботи головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем Управління інформаційних систем та електронних ресурсів ОСОБА_1 .

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15014,63 грн;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 03.01.2019 працює на посаді головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем та захисту інформації управління інформаційних систем та електронних реєстрів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Оскаржуваним наказом позивача відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати, на час відсутності щеплення проти COVID-19 або відповідного медичного висновку, до усунення причин, що його зумовили. Вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що порушує право позивача на працю, відтак звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 28.12.2021 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 11.04.2022 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

На адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 9473 від 02.02.2022) у яких навів додаткове обґрунтування позовних вимог. Просив позов задовольнити.

На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 17681 від 25.02.2022) у якому проти позовних вимог заперечив. В обґрунтування вказав, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем з 03 січня 2019 року та займає посаду державної служби (категорія «В»). Повідомив, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153, який зареєстровано у Міністерства юстиції України 07.10.2021 за № 3106/36928, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Так, як стверджує відповідач, працівники Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CОV-2. На реалізацію проведення вакцинації відповідачем видано наказ від 29.10.2021 № 497 «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників», відповідно до якого управлінню по роботі з персоналом до 02.11.2021 доручено забезпечити ознайомлення в порядку, передбаченому статтею 91 Закону України «Про державну службу», працівників та державних службовців відповідача із визначеним законом обов`язком робити щеплення у передбачених законодавством випадках та наслідками відмови або ухилення від нього. Стверджує, що позивача 01.11.2021 повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 на підставі наказу МОЗ № 2153. Повідомив, що 08.11.2021 начальником відділу адміністрування інформаційних систем, у присутності заступника начальника відділу та головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем складено акт про те, що позивач всупереч повідомленню про обов`язковість проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 та правових наслідків відмови або ухилення від щеплення, не надав необхідних документів, що засвідчують щеплення, або відповідного медичного висновку про наявність протипоказань. З урахуванням зазначеного акта, відповідачем прийнято оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від роботи. Додатково повідомив про те, що наказом від 09.12.2021 № 662-о позивача допущено до роботи з 09.12.2021 на підставі службової записки заступника начальника Головного управління - начальника Управління інформаційних систем та електронних реєстрів. Щодо стягнення середнього заробітку зазначив, що така вимога є передчасною, оскільки, на думку відповідача, суд має встановити, що роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

Згідно з записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 08.04.2008, ОСОБА_1 починаючи з 04.01.2019 працює в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області.

З 29.10.2020 ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем управління інформаційних систем та електронних реєстрів.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.11.2021 № 562-О ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем управління інформаційних систем та електронних реєстрів, з 08.11.2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, на час відсутності щеплення проти COVID-19 або відповідного медичного висновку, до усунення причин, що його зумовили.

Не погоджуючись з наказом від 08.11.2021 № 562-О, позивач звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Згідно зазначеного наказу, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:

1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.

5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Водночас, відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонений. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відстороненню від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Аналізуючи правомірність та законність оскаржуваного позивачем наказу про відсторонення від роботи, суд зазначає наступне.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 09.10.2021 № 497 управлінню по роботі з персоналом до 02.11.2021 доручено забезпечити ознайомлення в порядку, передбаченому статтею 91 Закону України «Про державну службу», працівників та державних службовців відповідача із визначеним законом обов`язком робити щеплення у передбачених законодавством випадках та наслідками відмови або ухилення від нього.

Матеріалами справи встановлено, що позивача 02.11.2021 повідомлено про обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19. Попереджено позивача також і про те, що у разі не здійснення щеплення, такого працівника належить відсторонити від роботи.

Як встановлено судом з матеріалів справи, 08.11.2021 року працівниками Головного управління Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області складено акт про те, що позивач, будучи ознайомленим з необхідністю отримання обов`язковим профілактичних щеплень проти COVID-19, або пред`явити медичний висновок щодо абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19, та правових наслідків у разі відмови або ухилення від щеплення проти COVID-19, не надав необхідних документів, що засвідчують щеплення, або відповідного медичного висновку.

Оскаржуваним наказом від 08.11.2021 № 562-О ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем управління інформаційних систем та електронних реєстрів, з 08.11.2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, на час відсутності щеплення проти COVID-19 або відповідного медичного висновку, до усунення причин, що його зумовили.

Проте, статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" (надалі - Закон № 4004) підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 4004 обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно із Законом № 4004, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.041995 № 66 (надалі - Інструкція № 66).

Пунктом 2.3 Інструкції 66 встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності (надалі - подання) - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання.

Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до Інструкції № 66.

Згідно пункту 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що за відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним.

Зазначена правова позиція викладена у змісті листа Верховного Суду від 24.12.2021 року № 3223/0/208-21 "Щодо відсторонення від роботи працівника у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19".

Як встановлено судом, в даному випадку, відстороненню позивача від роботи не передувало подання посадовців санітарно-епідеміологічної служби, яке, за законом, є необхідним для недопуску до роботи.

Відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення від роботи на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім цього, право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

За статтею 64 Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив:

-п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови Кабінету Міністрів України та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Суд зазначає, що у рішенні від 15 березня 2012 року у справі "Соломахін проти України" (заява № 24429/03), ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Також, у рішенні від 08 квітня 2021 року у справі "Вавржичка та інші проти Чеської Республіки" [GC] заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у Право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наказ відповідача № 562-0 від 08.11.2021 р. «Про відсторонення від роботи працівників Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області» в частині відсторонення від роботи головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем Управління інформаційних систем та електронних ресурсів ОСОБА_1 є протиправним та таким що порушує гарантовані Конституцією України законні права позивача, зокрема права на працю, внаслідок чого, підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 15014,63 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Оскільки судом встановлено, безпідставно порушене відповідачем право позивача на працю з відповідною оплатою шляхом видання незаконного наказу від 08.11.2021 № 562-О про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, внаслідок чого, суд вважає можливим застосувати в даній ситуації за аналогією закону положення статті 235 КЗпП України.

Згідно положень частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.

Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.12.2021 року № 1651/56-16, середньомісячний заробіток за два місяці, які передували відстороненню позивача склав 27418,14 грн, а середньоденна заробітна плата - 652,18 грн (27418,14 грн : 42 робочих днів).

Суд встановив, що період вимушеного прогулу становить з 08.11.2021 по 09.12.2021- 23 робочі дні.

В зв`язку із вищенаведеним, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за період з 08.11.2021 по 09.12.2021 року (виходячи з розрахунку 23 х 652,18 грн) в розмірі 15000,14 грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Струтінською Мар`яною Романівною на підставі ордеру серії ЛВ № 182606 від 13.12.2021.

Відповідно до акта від 13.12.2021 про надані послуги згідно договору про надання правової допомоги правничої допомоги від 11.11.2021 адвокатом надано позивачу правову допомогу на загальну суму 3500,00 грн (представництво Клієнта при зверненні до суду; складання адвокатського запиту до відповідача, складання позовної заяви).

Згідно з актом № 2 про надані послуги згідно договору про надання правової допомоги правничої допомоги від 11.11.2021, адвокатом додатково надано послуги на загальну суму 1000,00 грн: додаткові пояснення, заява про збільшення позовних вимог.

Щодо наведених в акті від 13.12.2022 таких видів послуг як представництво Клієнта при зверненні до суду, підготовка адвокатського запиту до відповідача, суд зазначає, що такі включаються до витрат, пов`язаних із підготовкою та складанням позовної заяви та охоплюються останніми. Щодо послуг, наведених в акті № 2, суд зазначає, що адвокат позивача не був обмежений щодо наведення додаткового обґрунтування позовних вимог при складанні позовної заяви, а також щодо визначення обсягу позовних вимог. Відтак суд зазначає, що наведені в акті № 2 витрати зі сплати правової допомоги не є необхідними, а тому таких можна було уникнути.

Також, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 19.09.2019 у справі № 826/8890/18.

Ураховуючи, що вказану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання як справу незначної складності, з огляду на наявність усталеної судової практики у цій категорії спорів, заперечення відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що зазначений гонорар не є співмірним з обсягом проведеної роботи і вважає можливим стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, відтак, в силу приписів ст. 139 КАС України розподіл судових витрат зі сплати судового збору не проводиться.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 08.11.2021 року № 562-О в частині відсторонення від роботи головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем Управління інформаційних систем та електронних ресурсів ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016 м.Львів вул.Митрополита Андрея 10; код за ) на користь ОСОБА_1 (81372 Львівська область Мостиський район с.Раденичі; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15000,14 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень чотирнадцять копійок) з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (81372 Львівська область Мостиський район с.Раденичі; РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016 м.Львів вул.Митрополита Андрея 10; код за ) 1000 (одну тисячу) гривень 00 коп витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Желік О.М