Справа № 380/10392/21
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року

справа №380/10392/21

зал судових засідань №10

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Лунь З.І.,

секретар судового засідання Смульський А.Т.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача 2 Кіх О.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

встановив:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35, ), Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (місцезнаходження: 79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35, ), в якому просить суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог:

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Львівській області від 29.01.2021 №84-0 із змінами «Про припинення державної служби»;

-поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління Головного управління ДПС у Львівській області або на рівнозначній посаді у Головному управлінні ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України;

-стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 90000,00грн.

Обгрунтовуючи позов, позивач зазначив, що наказ про його звільнення прийнято з порушенням норм законодавства. Зокрема, вважає, що не відбулося скорочення штатної чисельності працівників ДПС, мала місце не ліквідація, а реорганізація ДПС, що в свою чергу зумовлює припинення трудових договорів з працівниками, а в роботодавця - виникнення обов`язку дотримання законодавства про працю в частині дотримання прав працівників. Позивач зазначає, що сам факт скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи. На переконання позивача, відмова керівника органу у наданні позивачу пропозицій про переведення на іншу посаду в новоствореному органі, як і надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у такому органі може бути розцінена як дискримінація. Позивач також вважає, що у спірних правовідносинах слід застосовувати норми Закону України «Про державну службу», які були чинні станом на день його звільнення з посади. Зважаючи на те, що звільнення з посади відбулося з порушенням норм чинного на час звільнення позивача законодавства, він просить поновити його на посаді, з якої його було звільнено або на рівнозначній посаді у новоствореному органі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 05.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, надати (надіслати) суду відзив на позов, а також всі письмові та електроні докази.

28.07.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками від відповідача 1, ГУ ДПС у Львівській області. В обґрунтування заперечення позовних вимог зазначено, що на момент звільнення позивача з посади у відповідача не було обов`язку пропонувати позивачу роботу. Також відповідач вважає, що твердження позивача є помилковими стосовно того, що сам факт скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи, оскільки відбулась ліквідація Залізничного управління, утвореного на правах відокремленого підрозділу ГУ ДПС у Львівській області, що свідчить про зміни структури Головного управління ДПС у Львівській області та скорочення посад державної служби з 1342 штатні посади до 1337 штатних посад. 28.07.2021 такого ж змісту відзив на позовну заяву надійшов від відповідача 2.

27.09.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач зазначає, що законодавцем було самостійно виправлено відповідне законодавче положення, яке допускало свавільні звільнення державних службовців, а саме 06.03.2021 року набрала чинності редакція Закону України «Про державну службу», згідно з якою частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» було викладено в новій редакції. Також позивач наголошує, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплю вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього період і які існували на день звільнення. Крім того позивач, покликаючись на ч.5 ст. 22 і п.2 ч.1 ст. 41 Закону України «Про державну службу», вважає, що застосування законодавцем у наведених положеннях цього Закону слова «може», підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу. Усупереч зазначеному, на думку позивача, Головне управління ДПС у Львівській області, обмежившись виключно попередженням позивача про наступне звільнення за 30 календарних днів до запланованої дати, не вжило жодних заходів з метою його працевлаштування.

04.10.2021 від відповідача 2, ГУ ДПС у Львівській області, надійшло заперечення на позовну заяву. У запереченні відповідач наголошує, що до спірних правовідносин не затосовується Кодекс законів про працю України, що ГУ ДПС у Львівській області () перебуває у стані припинення з 31.07.2020, а не є припиненим, відтак виключає відносини правонаступництва.

04.10.2021 відповідачем 2 також подано до суду пояснення щодо позовної вимоги про поновлення позивача на рівнозначній посаді, у яких відповідач 2 вважає таку вимогу безпідставною, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з ГУ ДПС у Львівській області (ВП: ).

Підготовче засідання у справі було призначено на 26.07.2021.

Позивач звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи. Розгляд справи у підготовчому засідання відкладено на 08.09.2021.

У підготовчому засіданні 08.09.2021 позивач звернувся до суду з клопотанням про продовження підготовчого провадження у зв`язку із наданням відповіді на відзив та доказів.

Розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 04.10.2021. У цьому засіданні позивач просив суд надати йому час для ознайомлення із запереченням відповідача. Суд задовольнив клопотання позивача та відклав розгляд справи у підготовчому засіданні на 25.10.2021.

У підготовчому засіданні 25.10.2021 позивач звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів, а саме особової справи ОСОБА_1 .

Суд ухвалою від 25.10.2021 витребував у ГУ ДПС у Львівській області належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 та відклав розгляд справи у підготовчому засіданні на 22.11.2021

У підготовчому засіданні 22.11.2021 суд оглянув оригінали матеріалів особової справи позивача.

22.11.2021 позивач звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.12.2021 суд прийняв заяву про збільшення позовних вимог у адміністративній справі №380/10392/21 до розгляду та вирішив здійснювати розгляд адміністративної справи №380/11884/20 з урахуванням таких позовних вимог: -визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Львівській області від 29.01.2021 №84-0 із змінами «Про припинення державної служби»; -поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління Головного управління ДПС у Львівській області або на рівнозначній посаді у Головному управлінні ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України; -стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; - стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 90000,00грн.; - стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог у розмірі 908,00грн.

09.12.2021 на адресу суду надійшло заперечення щодо збільшення позовних вимог від відповідача 2, в якому відповідач 2 зазначив, що в аній справі спірні відносини не стосуються адміністративної компетенції владних повноважень, а предметом справи є обов`зок роботодавця по відновленню прав конкретного працівника публічної служби, тому відокремлений підрозділ не може відповідати за даним позовом як правонаступник.

09.12.2021 на адресу суду надійшло заперечення щодо збільшення позовних вимог від відповідача 1, в якому відповідач 1 заперечив щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не навів жодних доказів завдання йому такої.

Ухвалою суду від 12.01.2022 суд виправив осписку, допущену в резолютивній частиін ухвали від 13.12.2021.

27.01.2022 позивач подав до суду відповідь на заперечення щодо збільшення позовних вимог, в якому наводить міркування щодо наявності підстав стягнення з відповідачів завданої йому моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням.

01.02.2022 суд отримав пояснення відповідача 1 у відповідь на заперечення ОСОБА_1 щодо збільшення позовних вимог, де повторно наголосив на недоведеності позивачем заподіяння йому моральної шкоди відповідачем 1.

02.02.2022 суд отримав пояснення відповідача 2 на відповідь на заперечення ОСОБА_1 щодо збільшення позовних вимог, д зазначив про відсутність підстав для задоволення виомги пр овідшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю заподіяння такої та відсутністю причиново-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та негативними наслідкми позивача у зв`язку із звільненням останнього.

02.02.2022 суд отримав додаткові пояснення у справі в частині позовних вимог, що стосуються стягнення середнього заробітку за час вимугеного прогулу.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Ухвалою від 02.02.2022 суд закрив підготовче провадження та вирішив перейти до розгляду справи по суті у судовому засіданні 28.02.2022.

У судове засідання позивач не з`явився, не повідомив суду про причини неявки.

Розгляд справи по суті суд відклав на 28.03.2022. В судове засідання 28.02.2022 позивач повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Розгляд справи по суті суд відклав на 11.04.2022.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, що викладені у заявах по суті справи. Крім того також зазначив, що його звільнення відбулося через його принципову позицію у роботі. Позов просив задовольнити повністю.

Представник відповідача 1, Головного управління ДПС у Львівській області, у судове засідання не з`явився. Проти позову Головне управління ДПС у Львівській області заперечило з підстав, що зазначені у заявах по суті справи, які були ним подані у підготовчому засіданні.

Представник відповідача 2, Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, що викладені у заявах по суті справи.

Суд встановив таке.

Позивач, ОСОБА_1 , займав посаду державної служби в органах державної податкової служби, а саме посаду завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області.

Наказом Головного управління ДПС у Львівській області від 31.01.2020 № 746, введено в дію штатний розпис на 2020 рік. Згідно з цим штатним розписом у Головному управлінні ДПС у Львівській області () передбачена посада завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління Головного управління ДПС у Львівській області.

Наказом Головного управління ДПС у Львівській області від 25.08.2020 № 2960 на виконання вимог наказів ДПС України від 12.07.2019 № 17 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Державної податкової служби України, від 21.07.2020 № 352 «Про ліквідацію управлінь, утворених на правах відокремлених підрозділів ГУ ДПС в областях, та затвердження переліку державних податкових інспекцій» та від 01.08.2019 №27 «Про введення в дію структур територіальних органів ДПС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови», введено в дію штатний розпис Головного управління ДПС у Львівській області, згідно з яким посада завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів з фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Залізничного управління Головного управління ДПС у Львівській області - виведена із штату установи.

Наказом ГУ ДПС у Львівській області про припинення державної служби від 29.01.2021 №84-о, припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено його з 15 лютого 2021 з посади завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури.

Фактичною підставою для видачі цього наказу зазначено попередження про наступне вивільнення.

До наказу ГУ ДПС у Львівській області про припинення державної служби від 29.01.2021 №84-0 у зв`язку із продовженням та наданням відпусток ОСОБА_1 , було внесено зміни: наказом від 02.02.2021 №87-0, від 16.03.2021 №113-0, від 02.04.2021 №124-0, від 28.04.2021 №132-0.

Вважаючи, спірний наказ таким, що порушує право на працю, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Досліджуючи обставини у справі, оцінюючи докази, застосовуючи норми права, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до ч.ч.2-3 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

При цьому суд застосовує норми КЗпП України та Закону України «Про державну службу», що були чинні на час існування спірних відносин між сторонами.

Так, особливості припинення державної служби визначено п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Водночас, 02.02.2020 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 р. N 378-ІХ, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок вивільнення державних службовців.

Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України (набрала чинності 02.02.2020 відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 р. N 378-ІХ), вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті, а саме: не застосовуються норми про те, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а також, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 р. N 440-ІХ, який набрав чинності 13.02.2020, внесені такі ж зміни в Закон України «Про державну службу».

Так, відповідно до ч.ч.3-4 ст.87 Закону України «Про державну службу» в редакції, що була чинною як на день видачі розпорядження про звільнення, так і на день видачі наказу про припинення державної служби від 29.01.2021 №84-о, яким припинено державну службу позивача та звільнено позивача з 15 лютого 2021 з посади завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу) у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Отже, вивільнення державних службовців здійснюється за нормами Закону України «Про державну службу» станом на день видачі попередження про звільнення ОСОБА_1 та наказу про припинення державної служби від 29.01.2021 №84-о:

- з попередженням про можливе вивільнення не пізніше, ніж за 30 календарних днів;

- без урахування переважного права працівника на залишення на роботі, передбаченого статтею 42 КЗпП;

- без обов`язку суб`єкта призначення одночасно з попередженням про наступне вивільнення пропонувати працівнику іншу роботу (посаду) вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

- з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Як видно з матеріалів справи, ГУ ДПС у Львівській області було видано попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.9-1 Закону України «Про державну службу» доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними. Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів. Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Як видно з матеріалів справи, попередження про наступне вивільнення було доведене до відома ОСОБА_1 шляхом надіслання такого документа на засоби телекомунікаційного зв`язку за номером, що зазначений в особовій справі позивача, « НОМЕР_2 », про що складено Протокол про факт доведення попередження про наступне вивільнення завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області ОСОБА_1 , що складений 31.08.2020 о 13:56год.

Позивач зазначив, що вказаний в особовій справі номер його телефону є недійсним, однак в матеріалах особової справи не було зазначеного іншого телефонного номера, за яким міг би здійснюватися зв`язок з позивачем. Доказів на підтвердження зазначеного позивач не надав.

Позивач також не звертався до суду про визнання протиправними дій щодо видачі попередження про вивільнення.

Отже в частині аргументів позивача про наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо повідомлення ОСОБА_1 про наступне вивільнення, такі спростовані доказами, що є у справі.

Таким чином, відповідач дотримав процедуру звільнення позивача в частині, що стосується попередження про наступне вивільнення.

Попередження про наступне вивільнення є фактичною підставою для видачі оскаржуваного наказу від 29.01.2021 №84-0.

Наказом Головного управління ДПС у Львівській області від 29.01.2021 №84-0 із змінами «Про припинення державної служби» було припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено його з 15 лютого 2021 з посади завідувача сектору з надання адміністративних послуг платникам податків і зборів фізичних осіб та єдиного внеску Залізничної державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Львівській області.

Позивач вважає, що йому протиправно, як одночасно із попередженням, так і до дня звільнення, не було запропоновано іншу роботу (посаду) вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Позивач обґрунтовує таку протиправність дій відповідача тим, що застосування законодавцем у положеннях Закону України «Про державну службу» слова «може», підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу. Також позивач наголошує, що відповідно до Закону України № 1285-IX від 23.02.2021, який набрав чинності з 06.03.2021, частину 3 ст.87 Закону України «Про державну службу», із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 440-IX від 14.01.2020, викладено в новій редакції, зміст якої передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, тобто на суб`єкта призначення чи керівника державної служби покладається обов`язок щодо працевлаштування особи, яку попереджено про подальше вивільнення.

Як вже зазначав суд, станом на день, коли було розпочато процедуру звільнення позивача, чинним був Закон України «Про державну службу» із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 440-IX від 14.01.2020. Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями ст.87 зазначеного Закону із вказаними змінами.

При цьому суд зазначає, що аналіз положень Закону України «Про державну службу» із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 440-IX від 14.01.2020, п.1 ч.1 ст.87 якого визначалася підстава припинення державної служби позивача на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить про те, що у відповідача був відсутній обов`язок пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20.

Також позивач вважає, що оскільки фактично його звільнено з посади 31.05.2021, бо саме в цей день зроблено запис у трудовій книжці, відтак відповідач після 06.03.2021, тобто дати набрання чинності Законом, яким ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» викладено в новій редакції, відповідно до якої на суб`єкта призначення чи керівника державної служби покладається обов`язок щодо працевлаштування особи, яку попереджено про подальше вивільнення, то відповідач повинен був застосувати саме нову редакцію Закону.

Зазначений аргумент позивача суд відхиляє, оскільки зважаючи на застосування принципу незворотності дії закону у часі, суть якого полягає в тому, що якщо правовідносини щодо реалізації права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа, зокрема, суб`єкт владних повноважень, здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (в даному випадку повідомлення про вивільнення, наказ про звільнення), то особа (суб`єкт владних повноважень) повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність. Верховний Суд сформулював такий висновок у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17.

31.05.2020 є датою реалізації наказу відповідача від 29.01.2021, відповідно до якого припинено державну службу позивача.

Дата фактичного звільнення позивача пов`язана із застосуванням норми ч. 5 ст.87 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Таким чином, відповідач розпочав процедуру звільнення позивача, видавши попередження про наступне вивільнення позивача та наказ про припинення державної служби. Ця процедура звільнення позивача була розпочата за нормами Закону України «Про державну службу» із змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX від 19.09.2019, № 440-IX від 14.01.2020. Таким чином, саме згаданий Закон і підлягає застосуванню щодо спірних правовідносин.

Щодо покликання позивача на ч.5 ст.22 та п.2.ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу», як на підставу обґрунтування позову в частині, що ці норми підтверджують виключне право суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч.5 ст.22 Закону України «Про державну службу» у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з п.2.ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду: здійснює виключно суб`єкт призначення або керівник; суб`єкт призначення або керівник наділений правом, а не обов`язком приймати рішення про переведення державного службовця на іншу посаду; рішення про переведення до іншого державного органу відбувається за наявності такої ініціативи з боку суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Таким чином, аргументи позивача щодо того, що відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про переведення позивача на іншу посаду є необгрунтовані.

Відповідно до абзацу другого ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач 1 довів правомірність оскаржуваного наказу про звільнення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 29.01.2021 №84-0 із змінами «Про припинення державної служби» є необгрунтованими, тому задоволенню не підлягають.

Через те, що вимоги про поновлення на робот на відповідній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, то такі не підлягають задоволенню.

Позивач також заявив вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у зв`язку із звільненням. Ця вимога також є похідною, бо її задоволення залежить від задоволення основної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Львівській області від 29.01.2021 №84-0 із змінами «Про припинення державної служби».

Оскільки суд вирішив, що основна вимога задоволенню не підлягає, відтак не може бути задоволена і вимога про стягнення моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовові повністю.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35, ), Головного управління ДПС у Львівській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (місцезнаходження: 79003, м.Львів, вул.Стрийська, 35, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п 15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.04.2022.

Суддя Лунь З.І.