Справа № 420/22984/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 р. м.Одеса Справа № 420/22984/21

Категорія: 111010000 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року по справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2019 №Ф-ф-11-у-У ГУ ДПС в Одеській області, за якою стягнуто із ФОП ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС України в Одеській борг (недоїмка) у розмірі 13219, 63 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що він 30.09.2021 року отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2019 №Ф-ф-11-у-У на суму 13219,63 грн, хоча він був фізичною особою-підприємцем, однак є найманим робітником в ПАТ «Одеський припортовий завод» та ТОВ «М.В. КАРГО», які сплачували за нього єдиний внесок.

Вважаючи вимогу ГУ ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду11 січня 2022 року адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги - задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2019 №Ф-ф-11-у-У ГУ ДПС в Одеській області про нарахування ФОП ОСОБА_1 боргу (недоїмки) у розмірі 13219, 63 грн.

Стягнуто на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім гривень) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що якщо платником єдиного внеску не отримано дохід у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. При цьому зауважив, що якщо раніше, до 01.01.2017 року платники єдиного внеску мали право самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску у разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та розмірі мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 року таке самостійне визначення бази для нарахування єдиного внеску стає їх обов`язком.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС в Одеській області зазначило, що згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника, загальна сума заборгованості позивача станом становить 13219,63 грн. На підставі цих даних відповідачем і було сформовано вимогу про сплату недоїмки відповідно до вимог чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи рішення Ради суддів України від 24.02.2022 року № 09, наказом голови П`ятого апеляційного адміністративного суду № 9-до/с від 28.02.2022 року, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів та працівників суду у П`ятому апеляційному адміністративному суді в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи, а тому сторін повідомлено про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження або у режимі відеоконференції про що вони повинні подати відповідні клопотання.

До суду апеляційної інстанції від сторін будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило, а отже з урахуванням вищевикладеного ч.1 ст. 311 КАС України розгляд справи вирішено проводити у порядку письмового провадження.

Судом першої інстанції встановлено, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 19.06.2007 (номер запису: 0001354).

11.12.2018 року до ЄДР внесено запис 7001354 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , підстава внесення: власне рішення.

01.11.2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу в ПАТ «Одеський припортовий завод» контролером на КПП 1-го класу в внутрішньозаводський загін охорони (наказ №790 від 30.10.2017 року).

26.11.2018 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (наказ №595 від 21.11.2018 р.).

10.04.2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу в ТОВ «М.В. КАРГО» на посаду пробовідбірника (наказ №220 від 04.04.2019 р.).

06.07.2020 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням (наказ №174 від 02.07.2020 р.).

05.12.2019 року ГУ ДПС в Одеській області винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-ф-11-у-У в сумі 13219,63 грн.

Доказів направлення та вручення Вимоги відповідачем не надано.

За даними інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС ФОП ОСОБА_1 з 20.06.2007 р. по 11.12.2018 р. перебував на обліку у Лиманській ОДПІ Головного управління ДПС в Одеській області, основний вид діяльності: 56.21 «Постачання готових страв для подій».

Вважаючи вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, щоу розумінні Закону №2464- ОСОБА_1 є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у період, за який прийнято оскаржувану вимогу (2017 - 2019 роки), нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї, а тому прийшов до висновку про протиправність оскаржуваної вимоги та наявність підстав для її скасування.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ), умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регулюються Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464).

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №2464-VI, виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №2464 недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до абз.1 п.1 та п.2 ч.1 ст. 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у п.1 (крім абз.7), ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у п.п.4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18), від 01 вересня 2020 року (справа № 380/2239/20) висловлював правову позицію, що особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно пп.2 п.2 p.VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затв. наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015р., у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Матеріалами справи стверджується, що вказане нарахування боргу з ЄСВ здійснено відповідачем за період 2017-2020 років у сумі мінімального розміру страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; (п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до ч.5 ст.8 цього Закону єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до вимог ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Матеріалами справи встановлено, що 0.12.2019 року ГУ ДПС в Одеській області винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-ф-11-у-У в сумі 13219,63 грн.

Як зазначалось вище,позивач здійснював господарську діяльність як фізична особа-підприємець та був платником єдиного внеску з 20.06.2007 р., а з 11.12.2018 року припинив діяльність, як ФОП, про що здійснено запис до ЄДР.

При цьому, матеріалами справи (копією трудової книжки) підтверджено, що позивач у період з 2017 року мав трудові відносини з ПАТ «Одеський припортовий завод» та ТОВ «М.В. КАРГО»

Водночас, колегія суддів зазначає, що заперечуючи проти позовних вимог, Головне управління ДПС в Одеській області жодним чином не обґрунтувало, за який саме період у позивача виникла така заборгованість та не надало жодних доказів на підтвердження правової природи виникнення такого боргу.

В свою чергу, судом першої інстанції правомірно зазначено, що позивач у період нарахування оспорюваною вимогою ЄСВ був найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачем.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження позивачем господарської діяльності судом не встановлено, та відповідачем не доведено. Зокрема, ГУДПС у письмових заявах по суті справи та в апеляційній скарзі про наявність таких доходів не зазначало.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як ФОП, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

В даному випадку відповідач не довів належними та допустимими доказами факт наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску та, відповідно, не довів правомірності прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Відповідне обґрунтування відсутнє і в поданій апеляційній скарзі, яка містить лише загальні посилання на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, який встановлює порядок та строк нарахування і сплати єдиного внеску і його розмір, та не містить жодного доводу стосовно наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову та про необхідність визнання протиправною та скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 12 квітня 2022 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова