Справа № 380/18523/21
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Ізьо М.І.

за участю:

представника позивача Жиравецького Т.М.

представників відповідача- Бурко Н.М., Рачинської А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області згідно якої, позивач просить суд:

- взнати протиправним та скасувати Рішення X чергової сесії VIII скликання від 24 червня 2021 року №274 «Про виділення вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної форми власності на території Великомостівської міської ради»;

- визнати протиправною бездіяльність Великомостівської міської ради у ненаданні дозволу Позивачу ОСОБА_1 на розроблення (виготовлення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (далі - ОСГ) орієнтовною площею 2 га, за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ - землі сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: на території Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області з подальшою передачею у власність;

- зобов`язати Великомостівську міську раду Львівської області (Код , Адреса: 80074, м. Великі Мости, вул. Шевченка, 6.) прийняти рішення про надання дозволу Позивачу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (далі - ОСГ) орієнтовною площею 2 га, за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ - землі сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: на території Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області з подальшою передачею у власність.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає оскаржувані ним Рішення Великомостівської міської ради Львівської області X чергової сесії VIII скликання від 24 червня 2021 року №274 «Про виділення вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної форми власності на території Великомостівської міської ради» (надалі Рішення №274) та рішення Великомостівської міської ради Львівської області №290 від 24.06.2021 року «Про проведення громадських слухань мешканців с. Реклинець, с. Стремінь щодо питання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» (далі Рішення №290) є необґрунтованими, прийняті відповідачем поза межами та не у спосіб, передбачений чинним законодавством. Так, Рішення №274 на думку позивача встановлює додаткові обмеження щодо умов безоплатної приватизації земельних ділянок зацікавленими громадянами, які не передбачені ані приписами Земельного кодексу України, ані Законом України Про місцеве самоврядування в Україні ані будь яким іншим законом. Щодо Рішення №290 позивач зазначає, що таке є свідченням протиправної бездіяльності, оскільки відповідач не вчиняє із однієї із двох допустимих дій, що передбачає перший етап безоплатної приватизації земельної ділянки. Натомість приймаючи таке рішення відповідач використав повноваження з метою, що суперечить загальній меті, з якою ці повноваження було надано.

Відповідач у встановлений законом строк надав відзив на позовну заяву, додаткові письмові пояснення по справі у яких проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що позивач був повідомлений про дату та час розгляду його клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Більше того, вважає, що при вирішенні питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою зацікавленій особі, у нього наявні дискреційні повноваження щодо визначення розміру земельної ділянки дозвіл на яку буде надано. Із такою вимогою про визнання бездіяльності протиправною не погоджується та посилається на принцип мовчазної згоди, що застосовується в окремих видах земельних правовідносин. Окрім цього зазначає що оскаржувані позивачем Рішення №274 та №290 не є пов`язаними. Стверджує, що позивач не надав доказів того, що рішенням Рішення №274 порушуються його права та інтереси.

Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій із доводами та міркуваннями відповідача не погодився, підтвердив та доповнив аргументи, викладені у позовній заяві, просить суд позовні вимоги до Великомостівської міської ради Львівської області задовольнити повністю.

Ухвалою від 28.10.2021 року Львівським окружним адміністративним судом відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з урахуванням приписів, встановлених ст. 264 КАС України.

Протокольною ухвалою від 4.01.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доводи представника позивача та представників відповідача, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Великомостівської міської ради Львівської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення (виготовлення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (далі ОСГ) орієнтовною площею 2 га, за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ землі сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: на території Великомостівської міської ради Львівської області з подальшою передачею у власність.

Вказане клопотання було одержане Великомостівською міською радою Львівської області 31.12.2020 року (вх. №4951/02-20).

На час подання позову Великомостівська міська рада Львівської області клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення (виготовлення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (далі ОСГ) орієнтовною площею 2 га не розглянула та жодного рішення з цього питання не прийняла.

24 червня 2021 року Великомостівська міська рада Сокальського району Львівської області прийняла оскаржуване Рішення №274 «Про виділення вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної форми власності на території Великомостівської міської ради», яким вирішила:

1) Проводити виділення/надання у власність чи користування вільних земельних ділянок комунальної форми власності для ведення особистого селянського господарства із орієнтовної площею 0,50 га. (+/- 0,05 га.) для різних категорій населення, в т.ч. пільговим категоріям населення;

2) Першочергово проводити виділення земельних ділянок за вищевказаним видом використання громадянам, які проживають на території громади не менше 10 років та жителі відповідного населеного пункту громади Великомостівської міської ради.

Одночасно із цим Великомостівська міська рада Львівської області прийняла Рішення №290 від 24.06.2021 року «Про проведення громадських слухань мешканців с. Реклинець, с. Стремінь щодо питання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства».

Відповідно до цього рішення, керуючись ст. ст. 12, 121, 118 ЗК України, ст. ст. 8, 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», розглянувши клопотання Позивача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки та беручи до уваги протокол постійної депутатської комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища Великомостівської міської було вирішено питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства Позивачу винести на розгляд громадських слухань мешканців с. Реклинець, с. Стремінь Великомостівської міської ради.

Контроль за виконанням такого рішення було покладено на постійну комісію.

18.08.2021 року на офіційному веб сайті Великомостівської міської ради опубліковано оголошення про проведення громадських слухань з питання надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5 га за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ землі сільськогосподарського призначення на території Великомостівської міської ради з подальшою передачею у власність мешканцю АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 . Призначити громадські слухання на 26.08.2021 року о 15.00 год в приміщенні адмінбудівлі АДРЕСА_2 .

26.08.2021 року Позивачем було подано клопотання на ім`я Великомостівської міської ради із повідомленням про призупинення проведення громадських слухань з вищезгаданих питань в частині голосування.

Вважаючи рішення відповідача та бездіяльність протиправними позивач з метою захисту законних прав та інтересів звернувся до адміністративного суду із позовною заявою.

При вирішенні спору по суті, даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд керується наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з п. б) ч. 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельної ділянки громадянами України встановлений у ст. 118 Земельного кодексу України. Такий порядок має стадійний характер, тобто складається із відповідних стадій, кожна із яких закінчується прийняттям відповідного рішення або здійсненням необхідної дії.

Львівський окружний адміністративний суд, дотримуючись засади обґрунтованості судового рішення, що закріплена у ч. 3 ст. 242 КАС України, встановив, що предметом оскарження є рішення органу місцевого самоврядування, яке позивач вважає незаконним та необґрунтованим, таким що порушує як його особисті права, так і права як жителя територіальної громади та бездіяльність відповідача у ненаданні дозволу Позивачу на розроблення (виготовлення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо Рішення №274 суд зазначає, що перевіряє таке з огляду на критерії (і)законності, (іі)обґрунтованості та (ііі)принципу рівності.

З приводу (і)законності суд з`ясував наступне.

Детальний аналіз змісту оскаржуваного Рішення №274 Великомостівська міська рада Львівської області вирішила:

1) здійснювати проведення безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян у межах 0,5 га;

2) проводити таку безоплатну приватизацію першочергово тим громадянам, які проживають на території громади не менше 10 років та є жителі відповідного населеного пункту громади Великомостівської міської ради.

Відповідно до п. 18 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

В контексті цитованих норм права необхідно зазначити, що оскаржуване позивачем Рішення №274 є нормативно-правовим актом, оскільки встановлює загальні правила поведінки для усіх жителів відповідної громади, а дія такого акту не вичерпується одноразовою реалізацією.

Рішеннями Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 та Рішенням № 7-рп/2009 від 16.04.2009 роз`яснено, що як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Здійснюючи такі повноваження орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, суду необхідно з`ясувати існуючі законні межі, відповідно до яких органи місцевого самоврядування здійснюють власні повноваження у галузі земельних відносин.

Так відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з приписами п. а) ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Окрім цього тим нормативно-правовим актом яким також регулюються повноваження органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, зокрема, є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Суд зазначає, що повноваження органів місцевого самоврядування з питань земельних відносин закріплені у ст. 12, 122 Земельного кодексу України; ст. ст. 11, 26, 31, 33, 34, 43, 44, 46, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Разом з тим ст. 121 Земельного кодексу України встановлює норму безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність. У вимірі спірних правовідносин суд вказує, що така конкретна норма передбачена п. б) ч. 1 цитованої статті. Так громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі - не більше 2,0 гектара.

Суд погоджується із наведеними доводами позивача щодо використання принципу юридичної визначеності.

Така визначеність необхідна для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано [абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005].

А відтак, відповідно до норм ст. 121 Земельного кодексу України кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність у розмірах, що не перевищує 2,0 гектара.

Проте із тексту цитованої статті неможливо вбачати мінімальний розмір земельної ділянки, або мінімальний обов`язковий розмір земельної ділянки, яку заінтересована особа може набути у власність.

Водночас оскаржуване позивачем Рішення встановлює інше загальне правило поведінки, що відмінне від врегульованого Законом.

Так Рішення №274 звужує межі, встановлені ст. 121 Земельного кодексу України, встановлюючи власні обмеження.

Згідно з таким рішенням особа, що проживає не території Великомостівської громади може розраховувати на безоплатне отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність у розмірі, що не перевищує 0,5 га.

З приводу цього суд зазначає, що жоден із законодавчих приписів ані Земельний кодекс України ані Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не дає змогу виокремити повноваження органу місцевого самоврядування встановлювати власні обмеження у сфері земельних відносин.

Надаючи відзив по суті позову відповідач зазначив, що прийнявши таке Рішення №274 він фактично реалізував власні дискреційні повноваження, щодо визначення розміру земельних ділянок які передаватимуться у власність.

Розглядаючи такий аргумент суд в першу чергу зазначає, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Водночас дискреція не є довільною, у рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. «Hasan and Chaush v.Bulgaria» заява № 30985/96, рішення від 26 жовтня 2000 року).

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження своєї позиції Відповідач посилався на Ухвалу ВАСУ від 27 травня 2015 року у справі №2а-2319/11/0307 та Постанову КАС ВС від 11.09.2019 року у справі №379/656/16-а.

В контексті цього суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Використання формулювання «враховуються», свідчить про те, що суд не зобов`язаний дотримуватися кожної Постанови Верховного Суду, а чітко та виважено враховувати лише застосування норм права, але не висновки суду з приводу аналізу окремих обставин кожної справи.

Ось чому, у ч. 7 ст. 78 КАС України закріплено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

У цитованій Ухвалі Вищого Адміністративного Суду України від 27.05.2015 року у справі № 2а-2319/11/0307 суд звернув увагу на відсутність конкретного розміру земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що передавались у власність позивачеві за договором дарування.

А тому на підставі цього Суд прийшов до висновку, що Відповідача були наявні дискреційні повноваження визначити належний розмір земельної ділянки «достатній для обслуговування житлового будинку та прилеглих господарських споруд».

Предметом спору у справі №379/656/16-а є рішення сільської ради, яким позивачеві надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, а його підставами - дискримінація щодо розміру земельної ділянки, встановлена Пропозицією № 2 від 28.03.2016 постійної комісії Петрівської сільської ради з питань аграрної політики, земельних відносин та природокористування.

Під час розгляду справи Суд не встановив порушень прав позивача, які пов`язані із наданням дозволу на розробку проекту землеустрою у розмірі меншому, ніж хотів позивач. Натомість, жодних ознак дискримінації щодо незаконності рішення сільської ради Суд не виявив.

Верховний Суд зазначив, що органи місцевого самоврядування, діючи в інтересах територіальної громади, мають право розпоряджатися землями комунальної власності з урахуванням будь-яких правомірних цілей, зокрема надаючи перевагу жителям села, проте вони не можуть ухвалювати правові акти, які не належать до їх повноважень або суперечать закону.

З огляду на це, сільська рада має право надавати земельні ділянки для особистого селянського господарства будь-якого розміру, у межах до 2,0 га, а також встановлювати різні їх розміри для членів територіальної громади і громадян, які до неї не належать. (п. 15-24 Постанови КАС ВС від 11.09.2019 року у справі №379/656/16-а).

На підставі цього суд погоджується із доводами відповідача про те, що розглядаючи клопотання заінтересованої особи на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою орган місцевого самоврядування повинен збалансувати два інтереси: (і) приватний інтерес особи на безоплатне отримання земельної ділянки та (іі) інтерес територіальної громади щодо забезпечення раціонального використання та охорони земель комунальної власності.

А тому п. б) ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачає максимальний, але не обов`язковий розмір земельної ділянки с/г призначення, яку громадянин України може утримати у власність. Тобто громадянин може отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки і в розмірі меншому за 2,0 га.

Проте суд звертає увагу, що у цитованих відповідачем справах органи місцевого самоврядування визначали розмір земельної ділянки у кожному конкретному випадку. Зокрема у справі №379/656/16-а Петрівська сільська рада керувалась Пропозицією № 2 від 28.03.2016 постійної депутатської комісії. Оскільки пропозиція за своєю правовою природою має рекомендаційний характер, сільська рада могла як керуватися так і не керуватися такою пропозицією, що справді свідчить про наявність у неї певних дискреційних повноважень.

У даній же справі, свої вчинки Відповідач мотивує не рекомендаційними висновками постійної депутатської комісії, а Рішенням №274, тобто нормативно правовим актом органу місцевого самоврядування.

Встановивши загальнообов`язкове правило поведінки суб`єкт владних повноважень навпаки усунув можливість здійснювати дискреційні повноваження, визначаючи у кожному конкретному випадку необхідний розмір земельної ділянки.

А тому, таке Рішення №274 не відповідає критерію законності.

Щодо (іі)обґрунтованості суд встановив, що підставою для прийняття оскаржуваного Рішення №274 є Протокол постійної депутатської комісії №07/21 від 18.06.2021 року.

Під обґрунтованими діяннями суб`єкта владних повноважень мається на увазі, що такий суб`єкт, забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи.

Із тексту Протоколу постійної депутатської комісії №07/21 від 18.06.2021 року вбачається:

«Відповідно до ст. 12, 121 ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з метою забезпечення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та території Великомостівської міської ради, враховуючи кількість населення та площі вільних земельних ділянок на території ради, комісія не має застережень по даному питанню та погоджує його на розгляд та затвердження черговою сесією ради».

Тобто Постійна депутатська комісія враховує два фактори: (і) кількість населення Великомостівської ТГ; (іі) площу вільних земельних ділянок на території Великомостівської ТГ.

Проте суд погоджується із доводами позивача про те, що сукупний аналіз текстів Протоколу та оскаржуваного Рішення залишає нез`ясованим виправданість застосування таких факторів.

У Протоколі Постійної депутатської комісії міститься лише посилання на врахування таких факторів, без їх подальшої регламентації. Таким чином незрозуміло, яку саме кількість населення територіальної громади враховувала Комісія та від якої саме кількості площ вільних земельних ділянок на території громади відштовхувалась Комісія розглядаючи таке питання. Більше того, нез`ясованим є і співвідношення кількості населення до площі вільних земельних ділянок і чи взагалі воно було встановлене.

Відповідно до приписів ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Більше того в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд зазначає, що відповідачем не надано жодних інших документів та відомостей, які б давали підстави з`ясувати наскільки виправданим був висновок щодо встановлення конкретної норми щодо безоплатної передачі земельних ділянок саме в розмірі 0,5 га.

На підставі вищевикладеного суд приходить до переконання, що Рішення Великомостівської міської ради Львівської області №274 не відповідає критерію обґрунтованості.

З підстав (ііі)дотримання принципу рівності суд зазначає, що приймаючи Рішення №274 Великомостівська міська рада встановила додаткове обмеження щодо безоплатної передачі земельних ділянок у власність чітко зазначена тривалість проживання зацікавленої у передачі особи на території такої громади (10 років).

Приписи ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачають що будь-які обмеження права громадян України на участь у місцевому самоврядуванні залежно від їх раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території, за мовними чи іншими ознаками забороняються.

Тобто, кожен житель тієї чи іншої територіальної громади не є обмеженим в участі у житті такої громади. Будь які обмеження, зокрема щодо терміну проживання на відповідній території є неприпустимими.

Орган місцевого самоврядування не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою на одну й ту ж земельну ділянку. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Аналогічні висновки викладені у постанові КАС ВС від 27.03.2018, у справі №463/3375/15-а.

Відтак, суд прийшов до висновку, що оскаржуваним рішенням Великомостівська міська рада надає собі повноваження першочергово надавати у власність земельні ділянки тим заявникам, що проживають на відповідній території більше 10 років, що є обмеженням за тривалістю проживання, та становить собою неприпустиме порушення основоположних засад здійснення права на самоврядування в Україні. Тобто Рішення №274 порушує критерій рівності.

Щодо доводів відповідача щодо відсутності порушених прав позивача суд зазначає наступне.

Позивач стверджує, що оспорюваний нормативно-правовий акт, а саме рішення №274 порушує публічні права та інтереси позивача та його членів, впливає на їх обсяг цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив:

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку.

Отже, умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Суд звертає увагу, що позивач звернувся за захистом прав та своїх законних інтересів, пов`язаних із здійсненням місцевого самоврядування.

За своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі №522/3665/17 вказав, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її");

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною другою статті 264 КАС України встановлено, що оскаржити нормативно-правовий акт мають право особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Суд встановив, що 31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Великомостівської міської ради Львівської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення (виготовлення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (далі ОСГ) орієнтовною площею 2 га, за рахунок категорії земель згідно КВЦПЗ землі сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою: на території Великомостівської міської ради Львівської області з подальшою передачею у власність.

Вказане клопотання було одержане Великомостівською міською радою Львівської області 31.12.2020 року.

Суд звертає увагу, що станом на 24 червня 2021 року, тобто на час прийняття спірного рішення №274 «Про виділення вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної форми власності на території Великомостівської міської ради», клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення (виготовлення) проекту землеустрою відповідач не розглянув та жодного рішення з цього питання не прийняв.

Суд дійшов висновку, що Рішення Великомостівської міської ради Львівської області X чергової сесії VIII скликання від 24 червня 2021 року №274 «Про виділення вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної форми власності на території Великомостівської міської ради» не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та рівності, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню повністю.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Великомостівської міської ради у ненаданні дозволу Позивачу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (далі - ОСГ) орієнтовною площею 2 га, яка розташована за адресою: на території Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області з подальшою передачею у власність, суд зазначає наступне.

При розгляді клопотання заінтересованої особи орган місцевого самоврядування зобов`язаний або надати дозвіл, або надати відмову на розробку проекту землеустрою лише з підстав, чітко передбачених законом.

Перелік таких підстав вичерпно передбачений у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Протиправна ж бездіяльність має місце тоді коли суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, проте їх не вчиняє, тобто поведінка органів місцевого самоврядування була свавільною та «не здійснювалася згідно із законом».

У цій справі відповідач за результатами розгляду клопотання прийняв рішення №652 від 02 лютого 2022 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства громадянам з подальшою передачею у власність».

Згідно з цим Рішенням відповідач вирішив надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою для ведення ОСГ у розмірі 0,50 га.

З приводу цього суд зазначає, що зазначене Рішення №652 не є предметом даного спору, а відтак може бути оскаржене у загальному порядку до суду.

Відтак, відповідач Великомостівська міська рада Львівської області не допустила протиправну бездіяльність у своїх діях.

Оскільки позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо надання позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою для ведення ОСГ не підлягає до задоволення, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, яка є похідною вимогою, необхідно відмовити.

Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності та мотиви суду щодо кожної з позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

В контексті цього суд зазначає, що при поданні позовної заяви позивачем фактично заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру. За подання позовної заяви позивач сплатив 1816,00 грн. Розглядаючи адміністративну справу по суті суд дійшов переконання до часткового задоволення позову. Оскільки в частині задоволення другої позовної вимоги суд відмовив, поверненню позивачу підлягає 908,00 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 264, 293, 295 суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області (Код ,80074, м. Великі Мости, вул. Шевченка, 6) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області (Код ,80074, м. Великі Мости, вул. Шевченка, 6) від 24 червня 2021 року №274 «Про виділення вільних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної форми власності на території Великомостівської міської ради».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Великомостівської міської ради Сокальського району Львівської області за рахунок її бюджетних асигнувань (Код ,80074, м. Великі Мости, вул. Шевченка, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М. Брильовський