Справа № 320/12567/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2022-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року м.Київ № 320/12567/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Баришівської селищної ради Київської області , у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №№418-0708 від 09.04.2021 Баришівської селищної ради Броварського району Київської області в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Пасічна;

- зобов`язати Баришівську селищну раду Броварського району Київської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з графічними матеріалами розташованої в с. Пасічна;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Баришівської селищної ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн 00 коп.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що за результатами розгляду його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с.Пасічна, відповідач відмовив у наданні такого дозволу у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка згідно погосподарського обліку знаходиться в користуванні та власності інших осіб. Вважаючи дане рішення протиправним, позивач вирішив звернутися до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що право власності на спірну земельну ділянку було набуте іншою особою у встановленому законом порядку, та відповідно до законодавства не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право власності зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Відповідач наголосив, що Законом України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що документ, яким було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим законом є дійсними. Чинне законодавство не містить чіткого регулювання щодо порядку переоформлення права власності земельними ділянками, тобто приведення його у відповідність до діючої редакції ЗК України. Водночас, відсутність згоди користувача земельної ділянки може бути самостійною підставою для відмови у наданні відповідного дозволу, зокрема, з огляду на положення ч.6 ст. 118 ЗК України щодо необхідності надання разом з клопотанням погодження землекористувача у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні. Оскільки такі земельні ділянки передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ним, підстави для надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Позивач, не погоджуючись з позицією відповідача, надав відповідь на відзив, у якій зазначив про те, що листом від 28.08.2021 №1740/03-16 відповідач повідомив позивача про те, що у відповідача відсутня інформація про власника земельної ділянки, на яку претендує позивач. При цьому, жодних доказів, які б підтверджували наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідачем не надано. З приводу того, що спірна земельна ділянка числиться за іншою особою - ОСОБА_2 , позивач зазначив, що відповідно до Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державної служби статистики України №56 від 11.04.2016, а саме ч.2 розділу І погосподарський облік не передбачає реєстраційних дій і не несе жодних правових наслідків для об`єктів відносно яких він здійснюється. Відтак, у даному випадку, як позивач, так й інші особи мають рівне право розробити проекти землеустрою, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, що отримає право власності або користування (оренду) на вказану земельну ділянку. Тим більше, що прийняття рішення про надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки в постійне користування не свідчить про те, що відповідний проект за результатами розробки буде затверджено, а спірна земельна ділянка буде передана у користування або власність такій особі.

Відповідач, також не погодившись з позицією позивача, надав заперечення на відповідь на відзив, у якому наголосив на тому, що позивач приховує інформацію про те, що листом №1292/03-16 Баришівська селищна рада надала відповідь про те, що згідно наявної інформації власником земельної ділянки, зазначеної в доданих позивачем графічних матеріалах є ОСОБА_2 . Однак, документи щодо права власності у Баришівської селищної ради не зберігаються, а знаходяться в архіві. Водночас, рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради народних депутатів №35 від 17.09.1992 ОСОБА_2 виділено спірну земельну ділянку з зображеною експлуатацією проектування житлового будинку. Також, у витягах з технічної документації із землеустрою на сусідні земельні ділянки від спірної, також зазначений її власник - ОСОБА_2 . Наведені обставини, на думку відповідача, доводять правомірність рішення відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Калуським РВ УДМС України в Івано-Франківській області.

25.05.2021 позивач, на підставі ст. 118 Земельного кодексу України, звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки у межах с.Пасічна Броварського району Київської області для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовним розміром 0,15 га.

До вказаного клопотання позивач долучив копії: паспорту та графічна матеріали з бажаним розташуванням земельної ділянки.

Рішенням Баришівської селищної ради Броварського району Київської області УІІІ скликання від 09.04.2021 №418-07-08 відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність по Баришівській селищній раді та відповідних старостинських округах у зв`язку з тим, що зазначена земельна ділянка згідно погосподарського обліку знаходиться в користуванні та власності інших осіб.

Також, у червні 2021 року позивач звертався до відповідача із запитом про надання доказів щодо відведення спірної земельної ділянки у власність іншій особі.

На таке звернення позивача виконавчий комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області надав відповідь від 09.07.2021 №1338/03-14 про те, що інформація про власника спірної земельної ділянки у відповідача не збереглася, інформація щодо запиту має надаватися у порядку, визначеному Законом України «Про Національний архівний фонд та архівні установи». Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування не уповноважені надавати, зберігати «Державні акти на право власності на земельні ділянки». У зв`язку з цим Баришівська селищна рада не володіє запитуваною інформацією.

Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради народних депутатів №35 від 17.09.1992 земельну ділянку у АДРЕСА_1 , розміром 0,15 га наділено ОСОБА_2 за рахунок вільного земельного фонду селищної Ради і дозволено ОСОБА_2 . Будівництво житлового будинку та господарських будівель на виділеній ділянці.

Відповідно до записів земельно-шнурової книзі, викопіювання якої надано суду відповідачем, за №532 за ОСОБА_2 числиться земельна ділянка розміром 0,15 га по АДРЕСА_1 , на підставі рішення №35 від 17.09.1992.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, громадянину ОСОБА_3 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на території Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області, що межує зі спірної земельною ділянкою, на абрисі земельної ділянки та у кадастровому плані земельної ділянки №:01:124:0072, розташованої по АДРЕСА_2 , власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_2 .

Згідно з копією відповіді виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області від 09.07.2021 №1338/03-14, наданої відповідачем, останнім повідомлялось позивачеві про те, що згідно наявної інформації власником земельної, зазначеної у доданих позивачем графічних матеріалах, є ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року №2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Вимогами ст.144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 статті 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно статті 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта).

Статтею 118 Земельного кодексу встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац перший частини сьомої).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої). У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (абзац третій частини сьомої).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (частина восьма). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята). Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята). У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята).

Відповідно до частини першої статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац перший частини сьомої).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.04.2018 у справі №522/17384/16-а та від 21.10.2019 у справі №317/3590/17(2-а/317/120/2017), правовідносини у яких є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Судом встановлено, що у лютому 2021 року, позивач звертався до Баришівської селищної ради Київської області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Пасічна.

У справі, що розглядається, відмова відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки була обумовлена тим, що обрана позивачем земельна ділянка уже перебуває в користуванні іншої особи - ОСОБА_2 .

На підтвердження таких обставин відповідач посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради народних депутатів №35 від 17.09.1992 земельну ділянку у АДРЕСА_1 , розміром 0,15 га наділено ОСОБА_2 за рахунок вільного земельного фонду селищної Ради і дозволено ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку та господарських будівель на виділеній ділянці.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, громадянину ОСОБА_3 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 на території Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області, що межує зі спірної земельною ділянкою, на абрисі земельної ділянки та у кадастровому плані земельної ділянки №:01:124:0072, розташованої по АДРЕСА_2 , власником суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_2 .

Згідно з копією відповіді виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області від 09.07.2021 №1338/03-14, наданої відповідачем, останнім повідомлялось позивачеві про те, що згідно наявної інформації власником земельної, зазначеної у доданих позивачем графічних матеріалах, є ОСОБА_2 .

Доказів про вилучення чи припинення права користування ОСОБА_2 земельною ділянкою згідно рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради народних депутатів №35 від 17.09.1992, матеріали справи не містять.

Суд вважає, що твердження позивача про те, що за ОСОБА_2 не здійснено реєстрацію права власності чи користування земельною ділянкою, не свідчить про припинення права користування останнім земельною ділянкою згідно рішення виконавчого комітету Баришівської селищної ради народних депутатів №35 від 17.09.1992.

Отже, з наведених обставин слідує, що обрана позивачем земельна ділянка належить на праві користування іншої особи.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною 5 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що обрана позивачем земельна ділянка знаходяться у користуванні іншої особи і це право на момент звернення позивача з відповідним клопотанням і його вирішення не припинялось, суд дійшов висновку, що Баришівська селищна рада Броварського району Київської області обґрунтовано відмовила позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Та обставина, що зазначене рішення не містить підстави для відмови, сформульованої відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України (шляхом цитування її положень), зазначених висновків суду не спростовує.

Суд зазначає, що саме по собі перебування обраної для безоплатної приватизації земельної ділянки у користуванні іншої особі є вичерпною і достатньою підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо неї третім особам, зокрема позивачу.

Крім того, наведені відповідачем в оскаржуваному рішенні обставини, що слугували причиною для відмови, цілком кореспондують визначеному у частині 7 статті 118 Земельного кодексу України переліку підстав для відмови.

Зокрема, обрання позивачем земельної ділянки, що перебуває у власності чи користуванні іншої особи, свідчить про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач обґрунтовано відмовив позивачеві в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Баришівської селищної ради Броварського району Київської області від 09.04.2021 №418-0708 задоволенню не підлягають.

У зв`язку із цим, також не підлягає задоволенню й похідні вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з графічними матеріалами розташованої в с. Пасічна.

Разом з цим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись із відповідним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, місце розташування якої відповідатиме вимогам закону і не буде накладатись на раніше виділені земельні ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи той факт, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодуванню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.