Справа № 560/10942/21
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/10942/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Польовий О.Л.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

12 квітня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації щодо невиплати грошової компенсації за ненадання протягом 2016-2018 років санаторно-курортної путівки;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації грошову компенсацію за ненадання протягом 2016-2018 року санаторно-курортної путівки у розмірі 8358,00 грн;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації 10000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на її думку, вирішення спору.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів апелянта та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Мотиви заперечень є аналогічними тим, що викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Судом встановлені наступні обставини справи.

Позивачка - ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації з заявою про виплату грошової компенсації за ненадання протягом 2016-2018 років санаторно-курортної путівки, як особі, яка відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" має право на безоплатне забезпечення сонаторно-курортною путівкою.

Листом від 22.03.2021 Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації повідомило позивачку про те, що остання 13.08.2013 зверталась до Управління з заявою для отримання послуг із санаторно-курортного лікування та отримала путівку в санаторій "Слава" м. Миргород тривалістю 21 календарний день з 25.09.2015 по 18.10.2015. Наступна заява щодо постановки на чергу для отримання путівки надійшла 24.10.2017. У вересні 2019 року позивачка відпочивала у санаторії "Світанок" відповідно до договору від 18.09.2019 №3 за бюджетною програмою 2507030 "Заходи із соціальної, трудової та професійної реабілітації інвалідів". Також відповідач повідомив, що позивачка перебуває на черзі для отримання санаторно-курортної путівки з 15.10.2019.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за ненадання протягом 2016-2018 років санаторно-курортної путівки, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що однією з підстав для отримання особою з інвалідністю грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки є факт неотримання протягом трьох календарних років безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу. В межах же даної справи, позивачем не доведений факт пропуску протягом 2016-2018 років відповідачем трирічного терміну щодо забезпечення позивача санаторно-курортною путівкою, оскільки ОСОБА_1 у 2015 році забезпечена санаторно-курортною путівкою на підставі заяви від 13.08.2013 та у 2019 році на підставі заяви від 24.10.2017.

Колегія суддів, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, відзначає наступне.

Законодавство України з питань реабілітації осіб з інвалідністю ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону, Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України "Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я", "Про державні соціальні стандарти і державні соціальні гарантії", "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", "Про соціальні послуги", інших нормативно-правових актів, що регулюють правовідносини у цій сфері, та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначено положеннями Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 №2961-IV (далі Закон №2961-IV).

За змістом статті 29 Закону України від 06.10.2005 №2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" грошова компенсація замість санаторно-курортної путівки і компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування виплачується особам з інвалідністю, законним представникам дітей з інвалідністю на підставі медичних рекомендацій відповідно до законодавства, що визначає їх право на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки і компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування призначає і виплачує місцевий орган виконавчої влади, який відповідно до своїх повноважень забезпечує санаторно-курортне лікування осіб з інвалідністю, категорії яких визначені законом.

Порядок виплати і розміри грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки і компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування деяким категоріям осіб з інвалідністю, та її розміри визначені Порядком виплати деяким категоріям осіб з інвалідністю грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2007 №150 (далі - Порядок №150).

Дія цього Порядку не поширюється на осіб, інвалідність яких пов`язана з наслідками Чорнобильської катастрофи, осіб з інвалідністю внаслідок війни, осіб з інвалідністю, зазначених у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", та на дітей з інвалідністю.

Пунктом 2 Порядку №150 передбачено, що виплата грошової компенсації за путівку та за самостійне лікування проводиться на підставі медичних рекомендацій відповідно до законодавства, що визначає право осіб з інвалідністю на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням, у розмірах, визначених відповідно до пункту 4 цього Порядку, структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчим органом міської ради міста обласного значення, районної у місті у разі її утворення (крім мм. Києва та Севастополя) ради за місцем перебування на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням: особам, інвалідність яких пов`язана з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, що потребують лікування супутніх захворювань відповідно до медичних рекомендацій, якщо протягом трьох календарних років такі особи не одержували безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу і не виплачувалася за це грошова компенсація за путівку та за самостійне лікування у зазначений період Фондом соціального страхування; іншим особам з інвалідністю, якщо вони протягом трьох календарних років не одержували безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу.

Підставою для виплати грошової компенсації за путівку та за самостійне лікування відповідно до пункту 3 Порядку №150 є такі документи:

- заява особи з інвалідністю про виплату грошової компенсації;

- медична довідка за формою 070-О щодо необхідності забезпечення санаторно-курортним лікуванням;

- документ про сплату повної вартості санаторно-курортної путівки строком санаторно-курортного лікування не менш як 18 днів, що засвідчує проходження особою з інвалідністю санаторно-курортного лікування (тільки для виплати грошової компенсації за самостійне лікування);

- посвідчення особи з інвалідністю, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку.

Пунктом 4 Порядку №150 передбачено, що грошова компенсація за путівку та за самостійне лікування нараховується і виплачується в таких розмірах (округлених до однієї гривні): особам з інвалідністю I та II групи - 75 відсотків, III групи - 50 відсотків розміру середньої вартості санаторно-курортної путівки, що обчислюється з розрахунку 35 відсотків (з округленням до однієї гривні) розміру одного прожиткового мінімуму, щороку встановленого законом на 1 січня відповідного року для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до пункту 11 Порядку №150 грошова компенсація за путівку виплачується особі з інвалідністю, якщо вона протягом попередніх трьох календарних років не одержувала безоплатної санаторно-курортної путівки.

Після виплати особі з інвалідністю зазначеної грошової компенсації період повторного перебування її на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням обчислюється з дня подання нею необхідних документів.

Приписами пунктів 13 та 14 Порядку 150 визначено, що грошова компенсація за самостійне лікування особи з інвалідністю виплачується один раз на три календарних роки, якщо особа з інвалідністю не одержувала безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу, у розмірі, обчисленому відповідно до пункту 4 цього Порядку, на час проведення оздоровлення.

Грошова компенсація за самостійне лікування виплачується особі з інвалідністю за умови її перебування на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Право на грошову компенсацію за самостійне лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на три календарних роки (рахуючи рік, коли особа з інвалідністю проходила самостійно санаторно-курортне лікування).

Після отримання особою з інвалідністю грошової компенсації період повторного перебування її на обліку для забезпечення санаторно-курортного лікування обчислюється з дня подання нею необхідних документів.

У разі отримання грошової компенсації за путівку протягом трьох календарних років грошова компенсація за самостійне лікування не виплачується за зазначений період.

Отже суд першої інстанції вірно відзначив, що однією з підстав для отримання особою з інвалідністю грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки є факт неотримання протягом трьох календарних років безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу.

Матеріалами справи засвідчується, що за інформацією Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації позивачка 13.08.2013 подала заяву про забезпечення санаторно-курортним лікування, внаслідок чого їй у вересні 2015 року була видана путівка у санаторій "Слава" м. Миргород на період лікування з 25.09.2015 по 18.10.2015. Вказані обставини не є спірними та не заперечуються сторонами.

Разом з тим, під час розгляду справи позивачка не надала доказів звернення до відповідача в жовтні 2015 року з заявою про надання санаторно-курортної путівки.

Судом першої інстанції було витребувано від Управління соціального захисту населення Хмельницької районної державної адміністрації відомості щодо звернення у 2015 році ОСОБА_1 з заявою про одержання санаторно-курортної путівки.

На виконання вимог суду, відповідач повідомив, що до Управління соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації позивачка зверталась з заявою та довідкою 070/о про одержання санаторно-курортної путівки у 2013, 2017 та 2019 роках. У 2015 році з необхідним пакетом документів ОСОБА_1 до відповідача не зверталась.

Отже, суд першої інстанції вірно відзначив, що оскільки позивач у 2015 році забезпечена санаторно-курортною путівкою на підставі заяви від 13.08.2013, а у 2019 році на підставі заяви від 24.10.2017, тому протягом 2016-2018 років відповідач не пропустив трирічний термін щодо забезпечення останньої санаторно-курортною путівкою.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №308/11674/16-а та у постанові від 17.06.2021 року у справі №308/11958/18.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не вчиняв протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачці грошової компенсації за ненадання протягом 2016-2018 років санаторно-курортної путівки, що у своїй сукупності виключає підстави для стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 8358,00 грн та моральної шкоди.

При цьому, судова колегія відхиляє доводи апелянта про ігнорування судом першої інстанції клопотань щодо витребування додаткових доказів у відповідача, оскільки останні є безпідставними та такими, що повністю спростовуються матеріалами справи і встановленими обставинами справи.

На разі, судова колегія доходить до переконання, що вказані твердження апелянта грунтуються виключно на незгоді з тією інформацією, що була отримана судом першої інстанції у відповідь на надіслані запити, а позиція апелянта, в цілому, грунтується виключно на припущеннях та невірному трактуванні норм чинного законодавства.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Матохнюк Д.Б.