Справа № 440/9117/21
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/9117/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради (надалі відповідач, Управління) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:

- визнати неправомірними дії Управління щодо відмови у наданні будівельного паспорту від 7 липня 2021 року та повернення пакету документів доданих до заяви ОСОБА_1 від 25 червня 2021 року про видачу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Управління надати ОСОБА_1 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачем подано заяву щодо надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки по земельній ділянці площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 разом з визначеним законодавством переліком необхідних документів. Проте, Управління повідомило позивача, що у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а саме: відповідно до Генерального плану с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0189 потрапляє в територію сільськогосподарського призначення, тому Управління повернуло позивачу пакет документів на підставі невідповідності намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що позивачу відмовлено правомірно відмовлено у видачі будівельного паспорту, оскільки цільове призначення земельної ділянки належної позивачу з кадастровим номером :01:002:0189 не відповідає Генеральному плану села Супрунівка Полтаського району Полтавської області, який затверджений рішенням 15 сесією Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області сьомого скликання 30 листопада 2017 року. Рішення про затвердження Генерального плану села Супрунівка є чинним.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, з цільовим призначенням: Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. Супрунівка, кадастровий номер :01:002:0189.

25 червня 2021 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки загальною площею 0,15 га, посвідченої Договором дарування земельної ділянки №1178 від 20 травня 2021 року та Витягом з ДРРП №257430584 від 20 травня 2021 року. До заяви додано: договір дарування земельної ділянки №1178 від 20 травня 2021 року (копія); витяг з ДРРП №257430584 від 20 травня 2021 року (копія); кадастровий план земельної ділянки (копія); паспортні дані власника; ескіз намірів забудови.

За результатами розгляду звернення позивача, Управління листом від 7 липня 2021 року №01-02-01-178495 повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до Генерального плану с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0189 потрапляє в територію сільськогосподарського призначення, у зв`язку з чим Управління повернуло позивачу пакет документів на підставі невідповідності намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Не погодившись із вказаною відмовою в наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Положеннями пункту "а" частини першої статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності.

За правилами частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Відповідно до частини першої статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначено Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (надалі - Закон № 3038-VI).

Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства (частина друга статті 24 Закону № 3038-VI).

За приписами статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі і споруди, здійснювати перебудову, дозволяти будівництво на своїй земельній ділянці іншим особам.

Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд.

Чинним містобудівним законодавством, зокрема, частинами першою та п`ятою статті 25 Закону № 3038-VI передбачено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у комплексних планах, генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій. Встановлення режиму забудови територій, визначених для містобудівних потреб містобудівною документацією, не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, до моменту вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №3038-VІ забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт).

З огляду на вищевикладене, суд вважає протиправними мотиви відмови у наданні позивачу будівельного паспорта, обґрунтовані тим, що цільове призначення земельної ділянки належної позивачу з кадастровим номером :01:002:0189 не відповідає Генеральному плану села Супрунівка Полтаського району Полтавської області, який затверджений рішенням 15 сесією Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області сьомого скликання 30 листопада 2017 року.

Як вже зазначалося судом, з 20 травня 2021 року у власності позивача перебуває земельна ділянка кадастровий номер :01:002:0189 за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. Супрунівка, з цільовим призначенням: Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а відтак право розпоряджатись нею ОСОБА_1 гарантоване чинним законодавством України.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 167 рішення ЄСПЛ в справі "EAST/WEST ALLIANCE LIMITED" ПРОТИ УКРАЇНИ" (Заява №19336/04) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Відповідно до п. 168 зазначеного рішення ЄСПЛ, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Як вказано у пункті 60 рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" "…заборони на будівництво, безперечно, обмежували право заявників на користування своїм майном".

Суд також визнав (п.72 наведеного рішення), що "система, яка допускає спричинення власникам майна шкоди внаслідок тривалої дії заборон, не може існувати в державі, що керується верховенством права".

Таким чином, ненадання органом місцевого самоврядування позивачу будівельного паспорту вочевидь порушує право позивача на мирне володіння його власністю.

За викладених обставин, суд визнає протиправною відмову Управління щодо надання позивачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0189 загальною площею 0,15 га, розташованої по АДРЕСА_1 та такою, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам ОСОБА_1 про зобов`язання Управління надати ОСОБА_1 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд зазначає, що дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 509/1350/17 сформовано висновок про те, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У дослідженому випадку судом надавалась оцінка правомірності відмови у наданні будівельного паспорта в межах мотивів, наведених відповідачем у листі №28.01-11/0407/33 від 02 березня 2021 року. Виходячи з предмету доказування у цій справі, суд не досліджував чи ці мотиви є вичерпними.

Отже, позовна вимога про зобов`язання Управління надати ОСОБА_1 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

Натомість належним способом захисту та відновлення прав ініціатора звернення у цій справі, з урахуванням частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 червня 2021 року про видачу будівельного паспорта забудови земельної ділянки загальною площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду.

Згідно вимог статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, позов ОСОБА_1 належить задовольнити частково.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмір 908,00 грн, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради (вул. Соборності, 36, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 7 липня 2021 року у наданні ОСОБА_1 будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 червня 2021 року про видачу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Суддя К.І. Клочко