Справа № 120/18767/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 квітня 2022 р. Справа № 120/18767/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м.Вінниця, 21036)

Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, б. 3, м.Слов`янськ, 84122)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 від 13.09.2021 року № 47; зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи: з 19.02.1993 року по 08.04.1994 року, з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року, з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року, з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року та призначити позивачеві пенсію за віком у відповідності до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15.06.2021 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернувся до відповідача 1 з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Дана заява передана за принципом територіальності на розгляд відповідачеві 2. Останній рішенням від 13.09.2021 року № 47 відмовив позивачеві в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутню достатнього стажу для цього. Позивач з цим не погоджується, адже на його переконання, записи, що містяться у трудовій книжці, належним чином підтверджують його право на призначення пенсії за віком. Це й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 23.12.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

15.02.2022 року за вх. № 13135/22 відповідачем 1 надано до суду відзив на позовну заяву, проте суд не приймає його до уваги, так як відсутнє підтвердження його надіслання позивачеві.

Відповідач 2, у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву не надав, відповідно суд у відповідності до положень ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вирішує справу за наявними матеріалами.

Копія ухвали від 23.12.2021 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї отримана відповідачем 2 28.01.2022 року, про що свідчить відповідна відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, яке повернулося до суду 31.01.2022 року.

За наведених вище обставин, суд вважає, що вжив усі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача 2 про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

07.09.2021 року позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком.

Відповідач 2, за принципом екстериторіальності за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням від 13.09.2021 року № 47, відмовив у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стражу, не зарахувавши до страхового стажу позивача періоди роботи:

- з 19.02.1993 року, у зв`язку з відсутністю запису про звільнення;

- з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року, так як наявне виправлення в даті наказу про звільнення;

- з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року, так як в записі про звільнення невірно зазначено ім`я заявника (рос. « ОСОБА_2 »);

- з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року, так як в записі про звільнення невірно вказано по-батькові заявника (рос. « ОСОБА_3 »).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача 2, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регламентуються ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Ст. 4 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію (ч. 1 та 2 ст. 7 ЗУ "Про пенсійне забезпечення").

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 18 цього ж Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У п. 23, 24 Порядку № 637 визначено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі

документів.

Системний аналіз норм свідчить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Таким чином, держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. В свою чергу, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Саме на підставі зроблених у ній записів, органи Пенсійного фонду України призначають пенсію. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а у виняткових випадках - на підставі показань свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із відповідною заявою та доданими до неї документами до відповідача 1 з проханням призначити йому пенсію за віком. Відповідач 2 відмовив останньому у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за віком складає 10 років 4 місяці 15 днів, що є недостатнім для визначення права на призначення пенсії за віком. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи: з 19.02.1993 року у зв`язку з відсутністю запису про звільнення; з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року, так як наявне виправлення в даті наказу про звільнення; з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року, так як в записі про звільнення невірно зазначено ім`я заявника (рос. « ОСОБА_2 »); з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року, так як в записі про звільнення невірно вказано по-батькові заявника (рос. « ОСОБА_3 »).

Суд у цьому контексті, дослідивши надані позивачем документи для призначення пенсії, вказує наступне.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція № 58).

Відповідно до п. 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

П. 2.4 розділу II Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу (п. 2.6 Інструкції № 58).

Суд дослідивши копію трудової книжки позивача зауважує, що записи про спірні періоди роботи з 19.02.1993 року; з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року не містять перекреслень, дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, виконані за порядковим номером, розміщені послідовно по хронології, написані акуратно, пастою, завірені підписом керівника підприємства та печаткою підприємства, що не потребує обов`язкового підтвердження трудового стажу додатковими документами.

Стосовно посилань відповідачів на наявність виправлень у записах за спірний період роботи як на підставу незарахування до страхового стажу позивача, суд вказує, що дослідивши копію трудової книжки позивача зауважує, що записи про спірні періоди роботи засвідчені відповідними печатками підприємств та жодних виправлень, які б не дали можливості прочитати вказані відомості, або спотворювали б такі відомості книжка не містить, а відтак факт роботи позивача у спірні періоди підтверджується відомостями трудової книжки, які були внесені відповідно до діючого законодавства.

В свою чергу, періоди роботи з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року та з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року підтверджуються уточнюючими довідками від 28.08.2021 року № А-24-116514/24-30, № А-24-116515/24-30 та від 30.08.2021 року № А-24-116511/24-30, № А-24-116515/24-30 відповідно.

Так, згідно довідки від 28.08.2021 року № А-24-116514/24-30, № А-24-116515/24-30 позивача наказом генерального директора Вінницького виробничого об`єднання «Термінал» ім.XXVI з`їзду КПРС від 01.10.1982 року № 398-к зараховано слюсарем механоскладальних робіт 3-го розряду (14723) в цех № 4 (0409) з 01.10.1982 року. Наказом генерального директора Вінницького виробничого об`єднання «Термінал» ім.XXVI з`їзду КПРС від 22.08.1983 року № 321-к позивача слюсаря механоскладальних робіт (14723) 1-го розряду цеху № 4 (0400) звільнено за власним бажанням в зв`язку з виїздом з міста згідно ст. 38 КЗпП УРСР з 15.08.1983 року.

Згідно довідки від 30.08.2021 року № А-24-116511/24-30, № А-24-116515/24-30 наказом директора Вінницького заводу залізобетонних конструкцій комбінату «Вінницяпромбуд» від 02.12.1983 року № 142-к позивача зараховано транспортувальником 3-го розряду з 13.12.1983 року. Наказом директора Вінницького заводу залізобетонних конструкцій комбінату «Вінницяпромбуд» від 20.11.1987 року № 110-к позивача звільнено, у зв`язку з переведенням в УПТК тресту «Вінницькпромбуд» згідно ст. 36 п. 5 КЗпП УРСР з 23.11.1987 року.

У цьому контексті суд вказує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 року, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі № 677/277/17.

Отже, факт роботи позивача у спірні періоди підтверджується відомостями трудової книжки та відповідними уточнюючими довідками.

Крім цього, суд вказує на те, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, а загальних підставах.

Наведене в повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Таким чином, вказані періоди роботи протиправно не були зараховані до страхового стажу позивача, відповідно рішення відповідача 2 від 13.09.2021 року № 47 є протиправним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про скасування рішення відповідача 2 від 13.09.2021 року № 47, суд керувався таким.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовну вимогу про визнання протиправним рішення відповідача 2 від 13.09.2021 року № 47, відповідно позовна вимога щодо його скасування також підлягає задоволенню, як похідна.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи: з 19.02.1993 року по 08.04.1994 року, з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року, з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року, з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року та призначити позивачеві пенсію за віком у відповідності до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15.06.2021 року, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 2 від 13.09.2021 року № 47, відповідно як похідні підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача 1 зарахувати позивачеві до страхового стажу періоди роботи: з 19.02.1993 року по 08.04.1994 року, з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року, з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року, з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року та призначити позивачеві пенсію за віком у відповідності до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Визначаючись щодо дати, з якої слід призначити позивачу пенсію за віком, суд зауважує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Судом встановлено, що пенсійного віку позивач досягнув 14.06.2021 року. Відтак, з 15.06.2021 року розпочинається відлік 3-місячного строку звернення із заявою про призначення пенсії.

З відповідною заявою, позивач звернувся до відповідача 07.09.2021 року, що підтверджено матеріалами справи, а тому, пенсія позивачеві підлягає призначенню з 15.06.2021 року, тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Відтак, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Суд при прийнятті рішення у даній справі також враховує рішення Європейського суду з прав людини від 16.12.1974 року у справі Міллер проти Австрії, в якому Суд вперше установив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні від 16 вересня 1996 року Гайгузус проти Австрії, у якому якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Також суд звертає увагу, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13.12.2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11.06.2009 року).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 2 на користь позивача судові витрати у сумі 908 грн. 00 коп., оскільки судом визнано протиправним та скасоване рішення вказаного суб`єкта владних повноважень.

Керуючись Конституцією України, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ЗУ «Про пенсійне забезпечення» та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 13.09.2021 року № 47.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 19.02.1993 року по 08.04.1994 року, з 12.06.1997 року по 09.07.2000 року, з 01.10.1982 року по 15.08.1983 року, з 13.12.1983 року по 23.11.1987 року та призначити пенсію за віком у відповідності до ст. 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15.06.2021 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м.Вінниця, 21036)

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, б. 3, м.Слов`янськ, 84122)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 08.04.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна