Справа № 260/574/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/574/20 пров. № А/857/144/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Улицького В.З.,

за участю секретаря Пославського Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року (ухвалене головуючим - суддею Луцович М.М. о 10 год. 45 хв. у м. Ужгород, повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року) у справі № 260/574/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови № ЗК464/221/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-02 про накладення штрафу у розмірі 250380 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що інспекційне відвідування було проведено з порушеннями чинного законодавства, зокрема, з матеріалів інспекційного відвідування та направлення на проведення інспекційного відвідування неможливо встановити, що саме стало підставою для проведення інспекційного відвідування. Окрім того, позивач надав інспекторам цивільно-правову угоду № 1/12 що укладена з ОСОБА_2 та цивільну правову угоду № 2/12 що укладена з ОСОБА_3 . Таким чином, позивач наголошує, що висновки контролюючого органу про те, що дані особи допущені до виконання робіт без їх офіційного працевлаштування не відповідають дійсності.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Закарпатській області № ЗК464/221/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-02 про накладення на ФОП ОСОБА_4 штраф у розмірі 250380 грн.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийнятого рішення, а тому таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що на підставі наказу «Про проведення інспекційних відвідувань» від 09.12.2019 р. № 248 та направлення на проведення інспекційного відвідування № 999 від 10.12.2019 у період з 11.12.2019 по 12.12. 2019 Управлінням Держпраці у Закарпатській області проведено інспекційне відвідування у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розміщений за адресою АДРЕСА_1 , де здійснює підприємницьку діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .

Наказ про проведення інспекційного відвідування виданий на підставі службової записки головного державного інспектора Управління Держпраці у Закарпатській області - Хланти І.Ю., листів Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №50034/06.02 від 06.12.2019, №48361/05.02 від 29.11.2019, переліку платників податків для спільних перевірок ГУ ДПС у Закарпатській області та Управління Держпраці у Закарпатській області від 29.11.2019 (а. с.39).

За результатами проведеного інспекційного відвідування складено Акт №ЗК 464/221/АВ від 11.12.2019 (а. с. 60-63), відповідно до якого встановлено, що позивач залучив до роботи в магазині «Універсам 2000» за адресою: АДРЕСА_1 працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без укладення з ними письмових трудових договорів, чим порушив вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України.

Позивач підписати Акт інспекційного відвідування відмовився, про що складено акт №ЗК 464/221/АВ-ВП від 18.12.2019 (а. с. 67).

На підставі акту перевірки та виявлення фактів допуску до роботи фізичних осіб без укладення з ними письмових трудових договорів, відповідачем винесено припис про усунення виявлених порушень №ЗК 464/221/АВ/П від 11.12.2019, відповідно до якого позивача зобов`язано усунути у строк до 25.12.2019 виявлені під час проведення інспекційного відвідування порушення ч. 1 та ч. 3 ст. 24 Кодексу законі про працю України (а. с. 64).

Також відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення №ЗК 464/221/АВ/П/ПТ від 11.12.2019 (а. с. 65-66).

Не погоджуючись з проведеним інспекційним відвідуванням та висновками зробленими за результатом такого, позивач 19.12.2019 засобами поштового зв`язку надіслав до відповідача зауваження, в яких зазначив, що інспекційне відвідування проведено неуповноваженою на те особою - ОСОБА_5 , не повідомлено його про підстави проведення інспекційного відвідування, було проведено без його участі, а сам акт складений на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 № 295, скасованої рішенням суду (а. с. 70-71).

Листом № 37 від 21.12.2019 позивача повідомлено про відсутність підстав для зміни акту (а. с. 72).

Розглянувши акт інспекційного відвідування № ЗК 464/221/АВ від 11.12.2019, начальник Управління Держпраці у Закарпатській області прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ЗК 464/221/АВ/П/ПТ-ТД від 02.01.2020 (а. с. 74).

За результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі Акту інспекційного відвідування № ЗК 464/221/АВ від 11.12.2019 відповідач виніс постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК 464/221/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-02 від 16.01.2020, якою на позивача накладено штраф у розмірі 250380 грн. (а. с. 14-19).

Позивач вважаючи оскаржену постанову протиправною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Частиною 4 ст.2 згаданого вище Закону передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 (далі - Порядок № 823, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно до п. 5 Порядку № 823, підставою для здійснення інспекційних відвідувань є, серед іншого, рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту; повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин.

Так, наказ про проведення інспекційного відвідування виданий на підставі службової записки головного державного інспектора Управління Держпраці у Закарпатській області - Хланти І.Ю., листів Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №50034/06.02 від 06.12.2019, №48361/05.02 від 29.11.2019, переліку платників податків для спільних перевірок ГУ ДПС у Закарпатській області та Управління Держпраці у Закарпатській області від 29.11.2019 (а. с.39).

Враховуючи наведене вище, відповідач у зв`язку з наявністю законних підстав правильно прийняв наказ про проведення інспекційного відвідування

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування), і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення (ч. 19 Порядку № 823).

Припис, відповідно до норм п. 23 Порядку № 823, є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування

Згідно з нормами п. 27 Порядку № 823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку № 823 визначено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Оскаржена позивачем постанова про накладення штрафу була прийнята відповідачем за результатами зроблених висновків посадових осіб щодо порушення позивачем вимог законодавства про працю, а саме, фактичного допуску працівників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без оформлення з ними письмового трудового договору.

В частині виявлених порушень законодавства про працю колегія суддів враховує такі обставини справи і норми законодавства.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено, крім Конституції України, Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частина 3 ст. 1 статті Закону України «Про охорону праці» визначає, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

За змістом статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином забороняється допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника, а підприємство щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК україни). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Аналіз наведених норм, дає підстави для висновку, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

В свою чергу, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.

При співставленні трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 06.03.2019 у справі № 802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі № 815/954/18, від 02.07.2020 у справі № 809/164/17.

Апеляційний суд зазначає, що за результатами проведеного інспекційного відвідування складено Акт №ЗК 464/221/АВ від 11.12.2019 (а. с. 60-63), відповідно до якого встановлено, що позивач залучив до роботи в магазині «Універсам 2000» за адресою: АДРЕСА_1 працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без укладення з ними письмових трудових договорів, чим порушив вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено та таке підтверджується матеріалами справи, що 01.12.2019 між позивачем та гр. ОСОБА_2 укладено цивільно-правову угоду №1/12 (а.с. 57). Відповідно до змісту розділу 1 та Розділу 10 вказаної цивільно-правової угоди вбачається, що виконавець (гр. ОСОБА_2 ) зобов`язуються за завданням замовника (ФОП ОСОБА_1 ) надавати роботи з викладки товару та прибирання приміщень у період з 01.12.2019 до 31.12.2019.

Також, у матеріалах справи міститься цивільно-правова угода №2/12 від 04.12.2019 укладена між позивачем та гр. ОСОБА_3 (а.с. 59). Згідно змісту розділу 1 та Розділу 10 вказаної цивільно-правової угоди вбачається, що виконавець (гр. ОСОБА_3 ) зобов`язуються за завданням замовника (ФОП ОСОБА_1 ) надавати роботи касира у період з 04.12.2019 до 31.12.2019.

Суд першої інстанції вірно констатував, що згідно цивільно - правової угоди № 1/12 від 01.12.2019, укладеної з ОСОБА_2 і цивільно - правової угоди № 2/12 від 04.12.2019, укладеної з ОСОБА_3 відсутні відомості про те, що виконавці підпорядковуються внутрішньому трудовому розпорядку, встановленому замовником, натомість зазначено, що виконавці виконують роботу самостійно, а документом, який підтверджує виконання робіт виконавцями є Акт приймання виконаних робіт на об`єкті.

Крім цього, варто зазначити, що жодні накази, розпорядження про прийняття їх на роботу, допуск до роботи за цими договорами не видавалися, пільги, компенсації, заохочення за успіхи в роботі та стягнення за порушення трудової дисципліни до них не застосовувалися. Оплата праці за роботу (надані послуги) не мала систематичного характеру, як це передбачено трудовим договором, були разовими, проводилися згідно актів і тільки після виконання.

Більше того згадані вище працівники не заперечували свого волевиявлення саме на укладення цивільно-правових угод, чи то в будь-який інший спосіб порушення своїх прав з боку позивача в ході виконання умов таких договорів.

Суд також зазначає, що укладені цивільно-правові договори не визнані у встановленому порядку недійсними. Договори підписані сторонами та волевиявлення сторін спрямоване на виникнення не відносин трудового найму, а відносин цивільно-правового характеру, при укладенні цивільно-правового договору сторони вільні у формулюванні його умов.

Відповідачем не надано жодного пояснення від перелічених у Акті осіб, які б свідчили, що під час підписання цивільно-правових угод відбувалась їх підміна трудовим договорам та/або під час їх підписання позивач вводив осіб в оману.

Також, як встановив суд першої інстанції, що з переглянутого під час судового засідання відеозапису інспекційного відвідування, таке було проведено інспекторами праці поверхнево, без детального опитування осіб, зазначених в актів в якості найманих працівників, не з`ясовано характер виконуваної ними роботи, її тривалість та систематичність, а також факт отримання ними заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі № 260/574/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 07 квітня 2022 року