Справа № 420/22852/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19.11.2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що полягає у бездіяльності при прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що громадянин Іраку ОСОБА_2 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, a також в ситуації загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини в Іраку перебуває в Україні. 4 листопада 2021 року ОСОБА_2 прибув до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява подається лише особисто, відтак ОСОБА_2 чітко виконав приписи законодавства щодо подання заяви. Співробітники ГУ ДМСУ в Одеській області повідомили, що початково необхідно подати заяву до канцелярії і лише потім прибути до підрозділу для отримання відомостей щодо результатів розгляду. На зауваження заявника щодо необхідності прийняття заяви відповідно вимог Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС № 649 від 07.09.2011 співробітники ГУ ДМСУ в Одеській області не відреагували жодним чином. При цьому про будь-які офіційні рішення ДМС України про припинення прийому таких заяв працівники міграційної служби не повідомили. У подальшому 10 листопада 2021 року заявником отримано примірник відповіді від 5 листопада 2021 року з якої вбачається, що заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 4 листопада 2021 року розглянуто як запит. Хоча будь-яких запитів останній на адресу ГУ ДМСУ в Одеській областi не подавав.

Як вказано у позові, станом на 15 листопада 2021 року співробітниками ГУ ДМСУ в Одеській області заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийнято згідно вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на думку ОСОБА_1 , незважаючи на те, що позивач здійснив спроби звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особисто, через незаконну бездіяльність відповідача право позивача на звернення за захистом в Україні порушено.

Ухвалою суду від 24.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження в адміністративній справі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст.262 КАС України.

09.12.2021 року (вх. №69461/21) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками, згідно переліку, який у ньому наведено.

У відзиві вказано, що ГУ ДМС в Одеській області не визнає адміністративний позов.

З покликанням на фактичні обставини справи, відповідач вказує, що заява позивача від 04.11.2021 не відповідає встановленому зразку заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та взагалі має іншу мету, а саме прийняття заяви про отримання статусу біженця.

У відзиві вказано, що проведення процедури надання міжнародного захисту (прийняття заяви, дактилоскопія, анкетування, протокол співбесіди та інше) відносно ОСОБА_1 з боку ГУ ДМС В Одеській області не проводилось та рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не приймалось. На думку відповідача, враховуючи те, що предметом розгляду даної адміністративної справи є визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимоги розділу IV наказу № 649 не можуть бути застосовані в даній ситуації.

Як вказано у відзиві, підставою для вчинення територіальним органом ДМС дій та прийняття рішень, передбачених зокрема розділом II Правил «Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», тощо - є особисте звернення особи, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законного представника у випадках. передбачених законом, до уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС. Проте, позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, вiд 04.11.2021 довільної форми, у якій позивач просив прийняти його заяву про отримання статусу біженця із доданими документами. Вказана заява отримана адресатом 04.11.2021, про що свідчить відповідний штамп Головного управління ДМС в Одеській області. Також, у заявах по суті справи позивачем зазначено, що: заява позивача про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, подана особисто 04.11.2021 до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника; в заявi зазначено всі необхідні реквізити та вказано все відомості з посиланням на нові підстави для розгляду заяви. Разом з тим, особисте подання заяви до територіального органу ДМС» та «особисте звернення особи до уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС» - не є тотожними діями. Крім того, спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено інший (особливий) порядок при повторному зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, на думку відповідача, до повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, застосовуються загальні вимоги щодо звернення з зазначеними заявами. Відповідно, посилання позивача як на підставу звернення з заявою від 04.11.2021 в обраний позивачем спосіб, на те, по суті, що він вже звертався до відповідача у загальному порядку, щодо нього сформовано особову справу, яка містить в тому числі заяву-анкету, тощо - є необґрунтованим та законодавчо безпідставним. При цьому жодних інших обставин, доводів та доказів на їх підтвердження, зокрема щодо особистого звернення позивача 04.11.2021 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до уповноваженої посадової особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - позивачем не наведено та не надано. За таких обставин, заяву ОСОБА_1 від 04.11.2021 було правомірно розглянуто ГУ ДМС в Одеській області в порядку Законів України «Про звернення громадян», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та 05.11.2021 надано відповідь.

Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на прийняття рішення по справі №815/4340/17, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

04.01.2022 року (вх.№.240/22) від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи, інших заяв на адресу суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Іраку.

27.07.2017 ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо надання йому міжнародного захисту, в обґрунтування якої зазначив, що прибув в Україну в 2008 р. з метою навчання в Одеському національному медичному університеті. Навчався до 2014 року, після чого поступив до клінічної ординатури до 11 лікарні м. Одеси. В 2015 році його рідне місто Мосул захопили терористи ІДІЛ і тоді ж він втратив зв`язок з батьками. До Іраку повернутися не може, так як там конфлікт між сунітами та шиїтами. Йому в м. Мосул загрожує смерть або арешт через підозру на причетність до ІДІЛ, а в інші міста йому нема до кого їхати, але представники ІДІЛ всюди. Заявник суніт на ім`я ОСОБА_3 , яке не люблять шиїти. Вони вважають, що ОСОБА_3 забрав від Алі халіфат, тобто нечесно забрав. Також Омар штовхав дружину і зламав їй ребра, тому шиїти проти ім`я «Омар». На території України у заявника вже є дружина, з якою він проживає 2 роки. В жовтні 2017 р. він зможе подати документи на посвідку на проживання. Також заявник ходив до дипломатичного представництва в Україні, щоб зробити новий паспортний документ, проте йому відмовили через недостатність в нього документів. Після цього заявник вирішив звернутися до ГУ ДМС України в Одеській області.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області 18.08.2017 № 148 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 08.08.2017 № 5/1-243.

Правомірність даного наказу була предметом розгляду у справі №815/4340/17.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року, відмовлено у задоволенні позову.

04.11.2021 року позивач звернувся до начальника ГУ ДМС в Одеській області із заявою, яка написана від руки, в якій просив прийняти до розгляду його заяву про отримання статусу біженця із додатковими документами.

У переліку додатків до вказаної заяви зазначено: анкету ОСОБА_2 арабською та українською мовами на 4 арк., анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (українською мовою) на 6 арк., пояснення ОСОБА_2 на 1арк., копії статей з інтернет-видань ЗМІ щодо поточної політичної ситуації в країні походження заявника на 2 арк., фотокартки розміром 3 на 4 в кількості 6 штук.

У відповідь на вказану заяву Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 05.11.2021 року складено листа (а.с.7), в якому зазначено:

«…Відповідно до Вашого запиту від 04.11.2021 року, який зареєстрований Головним управлінням за вх. № A-1394/1/01-21 від 04.11.2021 року. інформуємо про наступне.

Ваше звернення відбулось 27.07.2017 року. Відповідно до наказу Головного управління від 08.08.2017 № 148, стосовно Вас було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Зазначене рішення територіального підрозділу ДМС було оскаржено в судових інстанціях. Відповідно постанови Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.12.2019 року за судовою справою № 815/4340/17 (K/9901/2165/17), Вашу касаційну скаргу залишено без задоволення.

Враховуючи викладене, з метою дотримання нормативно-правових норм, визначених законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Ви повинні з`явитися до відділу міграційного контролю управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: м.Одеса, вул. Преображенська, 64 (4 поверх), кабінети 09 та 10, для проведення відповідної процедури ідентифікації, оформлення матеріалів на повернення до крапни походження.».

Позивач, вважаючи бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що полягає у бездіяльності при прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_2 протиправною, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №360 від 20.08.2014 року (далі Положення №360).

Пунктом 7 зазначеного Положення №360 передбачено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту №3671-VI від 08 липня 2011 року (далі Закон №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В частині 1 статті 7 Закону №3671-VI закріплено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.12 ст.7 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно ч.1 ст.8 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI встановлено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Особа, якій відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, у разі виникнення зазначених умов може повторно звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 1 статті 17 Закону №3671-VI).

Таким чином, приписами Закону №3671-VI гарантовано особам, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі позивачу, право на повторне звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Наказ №649).

Пунктом 1.1. Наказу №649 визначено, що ці Правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, пунктом 2.1. Наказу №649, визначено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до п.4.1. Наказу №649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону №3671-VI.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно п.4.3. Наказу №649, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 4.4. Наказу №649 встановлено, що рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

Як вже встановлено судом позивач особисто звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про оформлення довідки про звернення захистом в Україні та проведення необхідних процедурних заходів пов`язаних зі зверненням особи та до зазначеної заяви було додано копію заяви вiд 04.11.2021 на арабській мові разом з перекладом на російську мову; анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; копію довідки про звернення за захистом в Україні строком дії до 06.08.2019; копію паспорта громадянина Іраку з перекладом на українську мову.

Вказані обставини підтверджені відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Суд зазначає, що форма заяви-анкети позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року.

В той же час, відповідач стверджує, що заява позивача від 04.11.2021 року не відповідає встановленому зразку заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та взагалі має іншу мету, а саме прийняття заяви про отримання статусу біженця.

Однак, протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи відповідачем не зазначено, в якій саме частині подана заява позивача не відповідає встановленому наказом Міністерства внутрішніх справи України від 07.09.2011 року №649 зразку.

Судом встановлено, що відповідач розглянув заяву позивача на підставі Закону України Про звернення громадян, а не у відповідності до спеціальної процедури передбаченої Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року.

Суд зазначає, що форми відмови, які викладені у листі ГУ ДМС в Одеській області 05.11.2021 року не передбачені ані Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, ані Наказом №649.

При вирішенні даної справи суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що подана позивачем заява-анкета не відповідає встановленому зразку, оскільки вказані обставини не були зазначені відповідачем у листі від 05.11.2021 року.

Положеннями чинного законодавства не передбачено можливості міграційного органу розглядати заяву біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в порядку Закону України Про звернення громадян, оскільки спірні правовідносини регулюються положеннями спеціального Закону України №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року.

В той же час, відповідно до додатку 3 до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту міститься бланк повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд враховує, що у листі від 05.11.2021 року зазначено, що ГУ ДМС України в Одеській області розглянуто запит позивача та надано інформацію щодо його звернення, яке відбулось 27.07.2017 року.

В той же час, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що 04.11.2021 року позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про звернення громадян та, що він звертався за отримання інформації про яку зазначено у листі від 05.11.2021 року.

Як вже вказано судом, приписами Закону №3671-VI гарантовано особам, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі позивачу, право на повторне звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач фактично відмовляючи у розгляді заяви позивача відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту діяв не у межах та не у спосіб, який визначений чинним законодавством.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Термін біженець означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року).

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.1 ст.2 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає вимогу позивача про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що полягає у бездіяльності при прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_2 такою, що підлягає частковому задоволенню шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем від 04.11.2021 року та неприйняття відповідного рішення.

При цьому суд зазначає, що вимоги ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» поширюються на Центральний орган виконавчої влади, яким є Державна міграційна служба України, а відповідач є територіальним органом Державної міграційної служби України.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Зважаючи на висновки суду про наявність підставі для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем від 04.11.2021 року та неприйняття відповідного рішення, суд вважає, що похідні вимогам позивача є такою, що підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем від 04.11.2021 року по суті та прийняти відповідне рішення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 77, 86, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем від 04.11.2021 року та неприйняття відповідного рішення.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем від 04.11.2021 року по суті та прийняти відповідне рішення.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65045, ).

Суддя С.М.Корой