Справа № 140/5021/21
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року ЛуцькСправа № 140/5021/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області, Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у Волинській області - правонаступника Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області) щодо виплати грошового забезпечення за жовтень-грудень 2013 року та квітень-серпень 2014 року, стягнення з ГУ ДПС у Волинській області невиплаченої суми грошового забезпечення за період з 01.10.2013 по 31.12.2013 та з 01.04.2014 по 31.08.2014 у розмірі 13358,24 грн., зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за період з вересня 2014 року по травень 2021 року включно, у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 846713,49 грн. та стягнення 10000,00 грн. компенсації заподіяної моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом голови ДПА у Волинській області № 331-о від 25.12.2001 ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого оперуповноваженого групи організації оперативних заходів по скороченню податкової заборгованості територіального відділу міжрайонного головного відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ з посадовим окладом згідно штатного розпису та надбавкою за особливі умови праці, передбаченою пунктом 4.2 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.1996 № 1592.

Наказом начальника ГУ ДФС у Волинській області № 197-о від 14.08.2015 старшого інспектора з особливих доручень штабу оперативного управління ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_1 звільнено із посади та з органів податкової міліції в запас Збройних Сил України через хворобу.

Проте, в порушення статей 115, 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статті 24 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), при звільненні позивача з роботи заробітна плата за період жовтень-грудень 2013 року та квітень-серпень 2014 року йому виплачена не була.

Розмір ненарахованого та невиплаченого мінімального грошового забезпечення позивача (без преміальних доплат) за жовтень-грудень 2013 року становить 4880,54 грн., за квітень-серпень 2014 року - 8477,70 грн., всього 13358,24 грн.

Позивач вказує, що не проведення з ним повного розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки при звільненні в сумі 846713,49 грн. (12271,21 грн. х 69 місяців), а також виплати компенсації втрати частини доходів за період з вересня 2014 року по травень 2021 року включно.

Крім того, дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати позивачу у період його роботи в установі, не проведення з ним повного розрахунку при звільненні поставили його у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування ОСОБА_1 та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану; вказані обставини стали причиною втрати позивачем (як основним утримувачем сім`ї) авторитету в очах дружини та дітей, що призвело до триваючих моральних страждань і змусили позивача докладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює у 10000,00 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 30).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 33-35) представник відповідача ГУ ДПС у Волинській області Мельничук М.В. позов не визнав з тих підстав, що позивач з ГУ ДПС у Волинській області у трудових відносинах не перебував та грошового забезпечення не отримував, а також пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

В поданій до суду відповіді на відзив (а. с. 66-70) представник позивача доводи відзиву заперечив та просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ГУ ДПС у Волинській області Мельничук М.В. подав заперечення, у яких доводи відзиву підтримав (а. с. 75-76).

Ухвалою суду від 16.07.2021 (а. с. 78) клопотання ГУ ДПС у Волинській області про заміну відповідача (а. с. 36-37) задоволено частково, залучено до участі у справі як другого відповідача ГУ ДФС у Волинській області, судовий розгляд справи постановлено здійснювати спочатку, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 87-94) представник відповідача ГУ ДФС у Волинській області Кавалерова Н.В. позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні повністю, оскільки у період з 23.09.2013 по 31.12.2013 були зафіксовані факти відсутності позивача на роботі без поважних причин, тому виплата грошового забезпечення за цей період не проводилася, а щодо періоду квітня-серпня 2014 відомості обліку робочого часу та виплати грошового забезпечення перебувають у розпорядженні ГУ ДПС у Волинській області. Крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Крім того, від представників відповідача ГУ ДФС у Волинській області надійшли додаткові пояснення (а. с. 107, 124-16), у яких вказано про те, що вказаний відповідач не володіє документами, які стосуються облікування робочого часу та нарахування заробітної плати позивача у період 2013-2014 р.р.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні на адресу суду від учасників справи не надходило.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28.12.2001 року проходив службу у податковій міліції, з 01.03.2012 року перебував на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС. Згідно з наказом Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - ГУ Міндоходів у Волинській області) від 17.01.2014 року № 11-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС та з органів податкової міліції у запас за пунктом 64 «д» (через службову невідповідність) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (а. с. 234).

Вказані фактичні обставини встановлені постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2014 (залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.05.2014) у справі № 803/375/14 за позовом ОСОБА_1 до ГУ Міндоходів у Волинській області, Ковельської ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якою адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Міндоходів у Волинській області від 17.01.2014 № 11-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС з 17.01.2014, стягнуто з Ковельської ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5281,99 грн. (а. с. 239-242).

З ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 18.06.2014 про відмову у роз`ясненні судового рішення (залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2015) у справі № 803/375/14 вбачається, що наказом ГУ Міндоходів у Волинській області від 28.03.2014 року № 77-о «Про поновлення ОСОБА_1 » на виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2014 року скасовано наказ ГУ Міндоходів у Волинській області від 17.01.2014 року № 11-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС з 17.01.2014 та доручено сектору фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Ковельської ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1861,68 грн. При цьому, кошти в сумі 1861,68 грн. були виплачені позивачеві, що підтверджується платіжним дорученням № 699 від 28.04.2014 року. Таким чином, постанова Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2014 у даній справі в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС з 17.01.2014 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1861,68 грн. фактично виконана (а. с. 243-244).

Судом також встановлено, що на підставі рапорту від 13.08.2015 (а. с. 235) наказом начальника ГУ ДФС у Волинській області № 197-о від 14.08.2015 старшого інспектора з особливих доручень штабу оперативного управління ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_1 звільнено із посади та з органів податкової міліції в запас Збройних Сил України через хворобу (а. с. 10).

З листа ГУ ДФС у Волинській області від 19.07.2019 № 6517/ФОП/03-20-05-02-25 вбачається, що суми грошового забезпечення за жовтень-грудень 2013 року не нараховувалися, за період з 23.09.2013 по 31.12.2013 щоденно, комісією у складі працівників Ковельської ОДПІ фіксувалися факти відсутності ОСОБА_1 в Ковельській ОДПІ, накази про відкомандирування в інші підрозділи ОСОБА_1 у вказаний період відсутні. Грошове забезпечення за травень-серпень 2014 року не нараховувалося (а. с. 11).

Крім того, листами ГУ ДФС у Волинській області від 28.01.2020 № 20/Г/03-20-05-01-06, від 31.01.2020 № 7/АДВ/03-20-05-01, довідкою від 10.07.2019 про проходження військової служби, нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески (а. с. 15,17-18) підтверджується, що згідно із розрахункових листів за квітень-червень 2014 року позивачу нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу 61 робочого дня в сумі 5281,99 грн., грошове забезпечення згідно із розрахункових листів за квітень-серпень 2014 року не нараховувалося.

При вирішенні даного спору (в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у Волинській області - правонаступника ГУ ДФС у Волинській області щодо виплати грошового забезпечення за жовтень-грудень 2013 року та квітень-серпень 2014 року та стягнення з ГУ ДПС у Волинській області невиплаченої суми грошового забезпечення за період з 01.10.2013 по 31.12.2013 та з 01.04.2014 по 31.08.2014 у розмірі 13358,24 грн.) суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із частинами першою, сьомою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За приписами частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частинами першою, другою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З матеріалів справи вбачається, що суми грошового забезпечення за жовтень-грудень 2013 року позивачу ОСОБА_1 (який перебував на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС) не нараховувалися, позаяк за період з 23.09.2013 по 31.12.2013 щоденно, комісією у складі працівників Ковельської ОДПІ фіксувалися факти відсутності ОСОБА_1 в Ковельській ОДПІ, та накази про відкомандирування в інші підрозділи ОСОБА_1 у вказаний період відсутні, що підтверджується листом ГУ ДФС у Волинській області від 19.07.2019 № 6517/ФОП/03-20-05-02-25 (а. с. 11), довідкою від 10.07.2019 про проходження військової служби, нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески (а. с. 18), актами про відсутність в Ковельській ОДПІ (а. с. 141-221).

За змістом статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що протягом жовтня-грудня 2013 року позивач був відсутній в Ковельській ОДПІ, накази про відкомандирування в інші підрозділи ОСОБА_1 у вказаний період відсутні, тому грошове забезпечення позивачу не нараховувалося. При цьому, позивач не надав суду доказів його перебування на робочому місці у вказаний період чи поважності причин відсутності на роботі. На думку суду, незастосування до позивача протягом вказаного періоду заходів дисциплінарного впливу за відсутність на робочому місці не є підставою для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за роботу, яку він фактично не виконував.

Відтак, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо виплати грошового забезпечення за жовтень-грудень 2013 року та стягнення невиплаченої суми грошового забезпечення за період з 01.10.2013 по 31.12.2013.

Разом з тим, листами ГУ ДФС у Волинській області від 28.01.2020 № 20/Г/03-20-05-01-06, від 31.01.2020 № 7/АДВ/03-20-05-01, довідкою від 10.07.2019 про проходження військової служби, нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески (а. с. 15,17-18) чітко підтверджується, що грошове забезпечення згідно із розрахункових листів за квітень-серпень 2014 року позивачу не нараховувалося.

При цьому, з ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 18.06.2014 про відмову у роз`ясненні судового рішення у справі № 803/375/14 вбачається, що наказом ГУ Міндоходів у Волинській області від 28.03.2014 року № 77-о «Про поновлення ОСОБА_1 » на виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2014 року скасовано наказ ГУ Міндоходів у Волинській області від 17.01.2014 року № 11-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС з 17.01.2014 (а. с. 243-244).

Тобто, у період квітень-серпень 2014 року позивач згідно із наказом ГУ Міндоходів у Волинській області від 28.03.2014 року № 77-о «Про поновлення ОСОБА_1 » уже був поновлений на посаді старшого оперуповноваженого відділення боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу відділу податкової міліції Ковельської ОДПІ Волинської області ДПС з 17.01.2014, а суду не надано жодних доказів правомірності не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за вказаний період.

Отже, судом встановлено порушення права позивача на отримання грошового забезпечення за період квітень-серпень 2014 року.

При вирішенні питання щодо належного відповідача за пред`явленим позовом суд виходить з того, що старшого інспектора з особливих доручень штабу оперативного управління ГУ ДФС у Волинській області ОСОБА_1 звільнено із посади та з органів податкової міліції наказом начальника ГУ ДФС у Волинській області № 197-о від 14.08.2015 (а. с. 10), тобто саме на ГУ ДФС у Волинській області було покладено обов`язок при звільненні позивача провести виплату всіх сум, що належать йому, в день звільнення. Суд також звертає увагу, що позивач працював у підрозділах податкової міліції, які залишилися у складі ГУ ДФС у Волинській області, яке не припинено (а. с. 97-98), тому відсутні підстави стверджувати, що ГУ ДПС у Волинській області є правонаступником прав та обов`язків ГУ ДФС у Волинській області у спірних правовідносинах проходження публічної служби позивачем.

Суд також звертає увагу, що за матеріалами справи грошове забезпечення позивачу за період квітень-серпень 2014 року взагалі не нараховувалося. Крім того, учасники справи не подали до суду відомості щодо складових грошового забезпечення та обліку робочого часу позивача протягом вказаного спірного періоду, що об`єктивно унеможливлює прийняття судом рішення про стягнення ненарахованого грошового забезпечення у конкретному розмірі.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у Волинській області - правонаступника ГУ ДФС у Волинській області щодо виплати грошового забезпечення за жовтень-грудень 2013 року та квітень-серпень 2014 року та стягнення з ГУ ДПС у Волинській області - правонаступника ГУ ДФС у Волинській області невиплаченої суми грошового забезпечення за період з 01.10.2013 по 31.12.2013 та з 01.04.2014 по 31.08.2014 у розмірі 13358,24 грн. належить задовольнити частково шляхом визнання протиправною бездіяльності ГУ ДФС у Волинській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період квітень-серпень 2014 року, зобов`язання ГУ ДФС у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період квітень-серпень 2014 року, та про відмову в задоволенні решти позовних вимог (про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС у Волинській області, стягнення грошового забезпечення з ГУ ДПС у Волинській області та за період жовтень-грудень 2013 року).

Суд відхиляє доводи відповідачів про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки за приписами частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На думку суду, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 846713,49 грн. заявлені передчасно та до задоволення не підлягають, позаяк остаточного розрахунку із позивачем на даний час не проведено, конкретний розмір простроченої заборгованості перед позивачем щодо виплати йому при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення, у межах цієї справи з вказаних вище мотивів встановити неможливо. При цьому, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за період квітень-серпень 2014 року у порядку виконання цього рішення суду (у випадку набрання ним законної сили), у ГУ ДФС у Волинській області на підставі статті 117 КЗпП України виникне обов`язок щодо виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при невиконанні такого обов`язку - позивач не позбавлений права звернутися до суду за вирішенням такого спору.

За приписами статей 4, 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

На думку суду, позаяк спір у цій справі виник щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, яке не було нараховане та не виплачене за період квітень-серпень 2014 року, тому позовні вимоги щодо зобов`язання нарахування та виплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати грошового забезпечення є передчасними та заявлені на майбутнє, на даний час право позивача щодо отримання вказаної компенсації не є порушеним.

Крім того, не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00грн., оскільки позивач не надав належних доказів заподіяння моральної шкоди та її розміру. На думку суду, сам факт визнання судом порушення права позивача на отримання грошового забезпечення за період квітень-серпень 2014 року не є безумовною і достатньою підставою для стягнення на його користь моральної шкоди. Суд звертає увагу, що у позовній заяві позивач вказує про виникнення тяжкого психологічного стану та триваючих моральних страждань, проте на підтвердження вказаних обставин позивачем не надані жодні докази. Суд також враховує, що з цим позовом позивач звернувся майже через шість років після звільнення з посади, що нівелює доводи позивача про те, що невиплата грошового забезпечення та не проведення повного розрахунку при звільненні поставили позивача та його сім`ю у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд звертає увагу, що позивач, на виконання ухвали судді Волинського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху від 24.05.2021 (а. с. 21), сплатив судовий збір в сумі 8467,13 грн. згідно із квитанцією від 27.05.2021 № 35 (а. с. 27-29) саме за позовну вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 846713,49 грн., та оскільки у задоволенні зазначеної позовної вимоги відмовлено, тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача судового збору.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Волинській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період квітень-серпень 2014 року.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, м. Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код 39400859) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період квітень-серпень 2014 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М.Валюх