Справа № 380/22316/21
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Червоноградської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача відділу освіти Червоноградської міської ради Львівської області, Червоноградської спеціалізованої школи І-III ступенів №8 Червоноградської міської ради Львівської області, Червоноградського ліцею Червоноградської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Червоноградської міської ради із вимогами визнати протиправними та скасувати підпункт 2.1 пункту 2 та пункт 4 - в частині припинення Червоноградською спеціалізованою школою І-III ступенів №8 з 01.09.2021 р. набору учнів у десяті класи, рішення Червоноградської міської ради Львівської області від 11.06.2020 року №1655.

Ухвалою судді від 06.12.2021 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 року (головуючий суддя Сакалош В.М.) було об`єднано в одне провадження адміністративну справу №380/22318/21 за позовом ОСОБА_2 до Червоноградської міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмету позову Червоноградська спеціалізована школа І-III ступенів №8 Червоноградської міської ради Львівської області, Червоноградський ліцей Червоноградської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування окремих положень рішення зі справою №380/22316/21 за позовом ОСОБА_1 до Червоноградської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення. Об`єднаній адміністративній справі присвоєно №380/22316/21.

В підготовчому засіданні, що відбулось 13.01.2022 року, було залучено до участі в справі в якості третьої особи відділ освіти Червоноградської міської ради Львівської області.

27.01.2022 року від позивачів на адресу суду надійшли заяви про уточнення позовних вимог та відповіді на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 08.02.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Учасниками справи було подано до суду заяви по суті справи письмові відзив, відповіді на відзив.

Від представника позивачів, представника відповідача та представника третіх осіб на адресу суду надійшли заяви про здійснення розгляду справи без їх участі.

Окрім цього, на виконання ухвали суду про відкриття провадження від 06.12.2021 року відповідачем у справі було опубліковано оголошення щодо оскарження п.п.2.1. п.2 та п.4 рішення Червоноградської міської ради Львівської області від 11.06.2020 року №1655 у виданні «Новини Прибужжя» №4 (6562) віл 27.01.2022 року.

Відповідно до позиції позивачів, яка висловлена ними в позовних заявах, інших письмових заявах, що були подані до суду, вони стверджують про обмеження в праві на освіту через прийняття оскаржуваного рішення.

А саме, позивачі зазначають, що вони є батьками неповнолітніх дітей, які до 01.09.2021 року навчалися у Червоноградській спеціалізованій школі І-III ступенів №8.

Однак, рішенням Червоноградської міської ради (51 сесії 6 скликання) від 11.06.2020 року №1655 «Про зміну типів та найменувань закладів загальної середньої освіти» вирішено, зокрема, до 2027 року здобуття повної загальної середньої освіти в межах дворічної забезпечувати Червоноградському ліцею Червоноградської міської ради Львівської області (пп. 2.1), Червоноградській спеціалізованій школі І-III ступенів №8 припинити з 01.09.2021 року набір учнів у десяті класи.

У зв?язку з чим діти позивачів не змогли продовжити навчання в 10-му класі в Червоноградської спеціалізованої школи І-III ступенів №8, оскільки незважаючи на подання заяв про їх зарахування у 10 клас цієї школи, вони до нього не були зараховані, а змушені були продовжувати навчання у Червоноградському ліцеї.

При цьому, позивачі зазначають, що це не узгоджується з нормами чинного законодавства України, а зокрема Закону України «Про освіту», Закону України «Про повну загальну середню освіту», Порядку зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти, затвердженому наказом Міністерства освіти і науки України від 16.04.2018 року №367, постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року №898 «Про деякі питання державних стандартів повної загальної середньої освіти».

Позивачі вказують на те, що чинним законодавством передбачено поетапне впровадження трирівневої моделі повної загальної середньої освіти, у якій здобуття базової середньої освіти тривалістю 5 років (5-9 класи) забезпечується гімназіями, а здобуття профільної середньої освіти тривалістю 3 роки (10-12 класи) забезпечується ліцеями, які функціонують як окремі юридичні особи, із встановленням строків набрання чинності відповідними нормами, які регламентують поетапне запровадження такої моделі.

При цьому, початок навчання учнів за програмами дванадцятирічної повної загальної середньої освіти для профільної середньої освіти із трирічним строком встановлено з 01.09.2027 року. Натомість до 2027 року положення законодавства, що стосуються профільної середньої освіти, діють щодо закладів освіти, що забезпечують здобуття повної загальної середньої освіти в межах дворічної старшої школи.

На день прийняття оскаржуваного рішення відповідно до Закону України «Про повну загальну середню освіту» діяльність гімназій та ліцеїв як окремих юридичних осіб передбачалась лише з 01.09.2024 року, а з врахуванням внесених в 2021 році змін із 01.09.2027 року.

Таким чином, на день прийняття відповідачем спірного рішення не існувало чинної норми закону щодо функціонування гімназії та ліцею як окремих юридичних осіб, що забезпечують здобуття повної загальної середньої освіти на її окремих різних рівнях.

Окрім того, законодавством було переведення учнів 9 класу, які не виявили намір припинити навчання у ньому та не були відраховані або переведені за їх чи одним із їх батьків заяви до іншого навчального закладу, до 10 класу того ж навчального закладу.

Однак рішенням Червоноградської міської ради від 11.06.2020 року №1655 було обмежено можливість здобуття повної загальної середньої освіти в рамках дворічної школи (10-11 класи) лише в одному навчальному закладі (Червоноградському міському ліцеї) та унеможливлено здобуття такої освіти в інших навчальних закладах, в т.ч. в Червоноградській середній школі І-ІІІ ступеня №8.

Відтак, позивачі стверджують, що внаслідок цього їхніх дітей було позбавлено можливості продовження навчання у 10-11 класах школи, обраної їх батьками відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про освіту», в якій вони закінчили 9 клас, що є обмеженням права на освіту та носить дискримінаційний характер.

Окремо позивачі покликаються також на порушення органом місцевого самоврядування вимог закону, оскільки спірне рішення, яке впливає на право на освіту, було прийняте без урахування думки територіальної громади та без консультацій із громадськістю.

А також, проект оспорюваного рішення не був оприлюднений у встановленому законом порядку, зокрема, на офіційному веб-сайті Червоноградської міської ради, а прийняте рішення також не було оприлюднене на офіційному веб-сайті відповідача у встановлений законом строк із зазначенням обов`язкової інформації.

У зв`язку з чим, позивачі вважають свої позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.

Відповідач заперечив проти доводів і вимог позивачів, стверджуючи про голослівність відповідних позовів.

Так, відповідач зазначає, що чинним законодавством України визначено, що здобуття повної загальної середньої освіти на певному рівні забезпечують початкова школа, гімназія та ліцей.

У зв?язку з чим, Червоноградською міською радою, відділом освіти Червоноградської міської ради було розпочато реформування мережі закладів загальної середньої освіти, а зокрема з 01.09.2020 року змінено тип та найменування Червоноградської гімназії (заклад ІІ-ІІІ ступенів) на Червоноградський ліцей (набрано 5 десятих класів з різними профільними предметами за вибором учнів і батьків), припинено набір Червоноградським ліцеєм учнів: з 01.09.2020 року у 5 класи; з 01.09.2021 року у 6 класи; з 01.09.2022 року у 7 класи; з 01.09.2023 року у 8 класи; з 01.09.2024 року у 9 класи. Відповідно до рішення Червоноградської міської ради від 11.06.2020 року №1655 у зв`язку з відкриттям ліцею з 01.09.2021 року усі заклади загальної середньої освіти міста припиняють набір учнів у 10 клас (учні, відповідно до поданих заяв, переходять у ліцей чи інші заклади) і з 01.09.2022 року (випустивши останній одинадцятий клас) усі заклади загальної середньої освіти змінюють тип закладу на гімназії (зі структурним підрозділом початкова школа).

Відповідач наголошує на тому, що Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень Червоноградської міської ради віднесено вирішення питання щодо зміни типів і найменувань закладів загальної середньої освіти комунальної форми власності. Відтак, прийняте рішення міської ради узгоджувалося з її компетенцією та відповідало законодавчому регулюванню в сфері здобуття середньої освіти.

Червоноградська міська рада також підкреслює, що за наслідком прийняття оскаржуваного рішення та його виконання права дітей на здобуття повної загальної середньої освіти жодним чином не порушено й вони надалі мають таку можливість у відповідності до вимог закону. У тому числі й діти позивачів продовжують своє навчання в Червоноградському ліцеї й їхні права на освіту не зазнали порушень. Більш того, на переконання відповідача, скасування оспорюваних частин рішення міської ради жодним чином не породжує наслідків для позивачів і їхніх дітей, позаяк, це рішення вже вичерпало свою дію й було реалізоване.

Окрім того, відповідач зауважує, що процес реформування червоноградської повної загальної середньої освіти був широко обговорений з громадськістю міста, зокрема, відбулися зустрічі міського голови та працівників відділу освіти з батькам учнів усіх закладів освіти загальної середньої освіти, відбувалися активні обговорення в соціальних мережах, здійснювалися інші зустрічі з батьками й учнями, проводилися презентації відповідних змін тощо.

Також відповідач зазначає, що проект оспорюваного рішення не підлягав оприлюдненню, оскільки таке рішення не є регуляторним актом та не потребує обговорення.

У зв`язку з чим, відповідач вважає своє дії рішення правомірним та не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.

У судових засіданнях представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судових засіданнях позов не визнав, ствердив про його безпідставність, а тому, просив у задоволенні позову відмовити. Представник третіх осіб участі в судовому засіданні не брала, подала заяву про здійснення розгляду справи без її участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позов слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Червоноградською міською радою було прийнято рішення від 11.06.2020 року №1655 «Про змiну типiв та найменувань закладiв загальної середньої освiти». Як вбачається з преамбули такого рішення, воно прийняте на підставі ст.ст.25,26 Закону України «Про мiсцеве самоврядування в Українi», вiдповiдно до п. 3 пп. 13 роздiлу XII «Прикiнцевi та перехiднi положення» Закону України «Про освiту», ст.ст. 32, 35 Закону України «Про повну загальну середню освiту», ст. 90 Цивiльного кодексу України, з метою приведення типiв закладiв загальної середньої освiти у вiдповiднiсть до вимог чинного законодавства.

Зокрема, п. 2.1 рішення від 11.06.2020 року №1655 було ухвалено Червоноградському лiцею Червоноградської мiської ради Львiвської областi до 2027 року забезпечувати здобуття повної загальної середньої освiти в межах дворiчної старшої школи вiдповiдно до законодавства.

Окрім того, п. 4 цього ж рішення ухвалено ЧЗШ №1, 2, 4, 5, 6, 9, 12, ЧСШ №8, ЧНВК №3, 10 припинити з 01.09.2021 року набiр учнiв у десятi класи.

Судом також установлено й що не заперечується учасниками справи, що учнями 9 класів у Червоноградській спеціалізованій школі І-III ступенів №8 були неповнолітні діти позивачів ОСОБА_3 (навчалася з 12.07.2006 року по 01.09.2021 року) і ОСОБА_4 (навчався з 24.12.2005 року по 01.09.2021 року).

Матеріалами справи засвідчується також, що позивачами у червні 2021 року було подано до Червоноградської спеціалізованої школи І-III ступенів №8 заяви про зарахування дітей у 10 класи цієї школи, однак, із посиланням на рішення Червоноградської міської ради від 11.06.2020 року №1655 їм було відмовлено у задоволенні таких заяв (листи від 14.06.2021 року №01-16/386, №01-16/387).

Установлено також, що станом на 29.09.2021 року діти позивачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 навчаються у 10 класах Червоноградського ліцею (довідки від 29.09.2021 року №26, №27).

Оцінюючи ж відповідне рішення суб`єкта владних повноважень (рішення Червоноградської міської ради від 11.06.2020 року №1655) у певних частинах як протиправне, стверджуючи про обмеження внаслідок цього у праві на здобуття середньої освіти у навчальних закладах на свій вибір, позивачі звернулися до суду з відповідними позовами.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту.

Повна загальна середня освіта є обов`язковою.

Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Згідно зі ст. 2 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікому не може бути відмовлено у праві на освіту. Держава при виконанні будь-яких функцій, узятих нею на себе в галузі освіти і навчання, поважає право батьків забезпечувати таку освіту і навчання відповідно до їхніх релігійних і світоглядних переконань.

Як випливає з позиції Європейської комісії з прав людини в справі «Про деякі аспекти законів про використання мов у процесі освіти в Бельгії» від 23.07.1968 року, відповідні гарантії за ст. 2 Першого протоколу до Конвенції полягають у доступі до закладів шкільноі? освіти, які існують у дании? час. А право на освіту за своі?м характером вимагає регламентування з боку держави, котре може змінюватись з часом і залежно від місця, відповідно до потреб і ресурсів громади і конкретних осіб. Таке регламентування не повинне у жодному випадку спричиняти порушення суті права на освіту або суперечити іншим правам, захищеним Конвенцією.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 Закону України «Про освіту», кожен має право на якісну та доступну освіту. Право на освіту включає право здобувати освіту впродовж усього життя, право на доступність освіти, право на безоплатну освіту у випадках і порядку, визначених Конституцією та законами України.

В Україні створюються рівні умови доступу до освіти. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття освіти. Право на освіту гарантується незалежно від віку, статі, раси, стану здоров`я, інвалідності, громадянства, національності, політичних, релігійних чи інших переконань, кольору шкіри, місця проживання, мови спілкування, походження, соціального і майнового стану, наявності судимості, а також інших обставин та ознак.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих.

Згідно з ч. 3 ст. 4 цього ж закону, держава гарантує усім громадянам України та іншим особам, які перебувають в Україні на законних підставах, а також кожній дитині незалежно від підстав її перебування в Україні право на безоплатне здобуття повної загальної середньої освіти відповідно до стандартів освіти.

Як установлено ч. 1 ст. 10 Закону України «Про освіту», невід`ємними складниками системи освіти є повна загальна середня освіта.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про освіту», метою повної загальної середньої освіти є всебічний розвиток, виховання і соціалізація особистості, яка здатна до життя в суспільстві та цивілізованої взаємодії з природою, має прагнення до самовдосконалення і навчання впродовж життя, готова до свідомого життєвого вибору та самореалізації, відповідальності, трудової діяльності та громадянської активності.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про освіту», повна загальна середня освіта в Україні є обов`язковою і здобувається в інституційних або індивідуальних формах, визначених законодавством, як правило, в закладах освіти.

Повна загальна середня освіта має три рівні освіти: початкова освіта тривалістю чотири роки; базова середня освіта тривалістю п`ять років; профільна середня освіта тривалістю три роки.

Початкова, базова середня і профільна середня освіта можуть здобуватися в окремих закладах освіти або у структурних підрозділах однієї юридичної особи (закладу освіти).

Аналогічні положення містяться у спеціальному законі Законі України «Про повну загальну середню освіту», який визначає правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про повну загальну середню освіту», заклад освіти, що забезпечує здобуття повної загальної середньої освіти (далі - заклад освіти), заклад загальної середньої освіти або заклад професійної (професійно-технічної), фахової передвищої чи вищої освіти, що провадить освітню діяльність на певному рівні (рівнях) повної загальної середньої освіти.

Згідно з ч. 1 ст. 4 цього закону, повна загальна середня освіта здобувається на таких рівнях: початкова освіта перший рівень повної загальної середньої освіти, що передбачає виконання учнем вимог до результатів навчання, визначених державним стандартом початкової освіти; базова середня освіта другий рівень повної загальної середньої освіти, що передбачає виконання учнем вимог до результатів навчання, визначених державним стандартом базової середньої освіти; профільна середня освіта третій рівень повної загальної середньої освіти, що передбачає виконання учнем вимог до результатів навчання, визначених державним стандартом профільної середньої освіти.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про повну загальну середню освіту» визначено, що кожному громадянину України, іншим особам, які перебувають в Україні на законних підставах, а також кожній дитині незалежно від підстав її перебування в Україні гарантується безоплатне здобуття у державних та комунальних закладах освіти повної загальної середньої освіти на кожному її рівні за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів один раз протягом життя.

Таким чином, слід резюмувати про наявність в Україні відповідних державних гарантій щодо здобуття повної загальної середньої освіти, які безумовно підлягають реалізації, а в разі їх недотримання, порушене право може бути захищене та відновлене в судовому порядку.

Як уже вказано вище, діти позивачів, про порушення права на освіту яких стверджують позивачі, навчалися до 9 класах в Червоноградській спеціалізованій школі І-III ступенів №8, а надалі навчаються в 10 класах Червоноградського ліцею, що свідчить про дотримання гарантій держави й відповідних вимог щодо забезпечення можливості здобуття повної загальної середньої освіти за встановленими законом умовами.

У цьому контексті потрібно зазначити, що ч.ч. 1, 2 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п. 4.1 рішення від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Виходячи ж зі змісту абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно в тому числі забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином суд резюмує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Указані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі №800/489/17, від 06.02.2019 року у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

У нашому ж випадку, зважаючи на відсутність дійсного порушення чи обмеження права дітей позивачів на здобуття повної загальної середньої освіти, відсутній і реально існуючий публічно-правовий спір у даній справі. При цьому, суд погоджується з доводами відповідача про ретроспективний характер вимог позивачів, звернені на вже реалізовані правовідносини, й за своїм змістом задоволення адміністративним судом заявлених позовних вимог не може призвести до ефективного поновлення стверджуваних позивачами порушених прав. А отже, це не відповідає меті, завданню та засадам адміністративного судочинства.

Окрім того, у цьому ж контексті суд зауважує також, що звертаючись із позовами до суду ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визначили себе позивачами, тобто особами, які мають юридичну заінтересованість у судовому рішенні в цій справі, яке в свою чергу може вирішити певний спір на їх користь.

Однак, позивачі не є суб?єктами, яких безпосередньо стосується оскаржуване рішення чи безпосередніми учасниками процесу здобуття повної загальної середньої освіти. Отож, відсутні свідчення того, що для позивачів у цій справі наявний матеріально-правовий інтерес й рішення суду може мати вплив на їх обсяг права, свобод та інтересів.

Таким чином, суд відзначає, що не будучи учасником певних публічно-правових відносин, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивачі не мають належних підстав для вимоги щодо вирішення судом певних аспектів таких правовідносин, а також, позивачі не володіють і універсальними контрольними чи наглядовими функціями та не наділені компетенцією забезпечувати публічний правопорядок (зокрема, оскаржуючи в судовому порядку ті рішення, які вони вважають неправомірними), тобто, вони не можуть діяти actio popularis.

У зв`язку з чим, суд приходить до переконання, що заявлений позов не підлягає до задоволення.

Окремо суд звертає увагу на те, що з`ясована відсутність матеріально-правової заінтересованості позивачів і відсутність порушеного права чи інтересу є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскарженого рішення не мають окремого правового значення при вирішенні даної справи, а тому немає підстав для їх перевірки (що відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17).

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують та не обґрунтовують порушення оспорюваним рішенням прав, свобод чи інтересів позивачів й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є безпідставним до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Червоноградської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача відділу освіти Червоноградської міської ради Львівської області, Червоноградської спеціалізованої школи І-III ступенів №8 Червоноградської міської ради Львівської області, Червоноградського ліцею Червоноградської міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Сасевич О.М.