Справа № 160/22577/21
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Служби безпеки України, в якому просить суд:
- зобов`язати Службу безпеки України сплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки в 680 днів (з 31.03.2020 року по 12.11.2021 року), виплати належних йому під час звільнення з військової служби коштів індексації грошового забезпечення за період проходження служби в СБУ з листопада 2004 року по грудень 2005 року, вересень - грудень 2014 року, січень - травень 2015 року та квітень 2016 року на виконання рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 29.01.2004 по 31.03.2020 року проходив службу в Службі безпеки України. Позивачу стало відомо, що у період проходження ним служби, відповідач не здійснював індексацію його грошового забезпечення, що суперечить вимогам Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Позивач зазначає, що Служба безпеки України не погодилась добровільно виплатити йому належні кошти під час звільнення з військової служби в повному об`ємі, а саме, повну суму коштів індексації, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до СБУ про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (справа №160/9086/20).
Позивач також зазначає, що 26.05.2021 року судом винесено рішення, яким було визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та невиплати позивачу коштів індексації грошового забезпечення за час проходження служби в СБУ з листопада 2004 року по грудень 2005 року, вересень - грудень 2014 року, січень - травень 2015 року, квітень 2016 року.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 коштів індексації грошового забезпечення за час проходження служби в УСБУ у Дніпропетровській області з березня по червень 2014 року.
Позивач вказує, що суд зобов`язав Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти індексації грошового забезпечення за період проходження служби в СБУ з листопада 2004 року по грудень 2005 року, вересень - грудень 2014 року, січень - травень 2015 року, квітень 2016 року. А також зобов`язав Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти індексації грошового забезпечення за період проходження служби в УСБУ у Дніпропетровській області з березня по червень 2014 року.
Також позивач зазначає, що 20.10.2021 року на його пенсійну карту АТ «Ощадбанк» за рішенням суду були переведені кошти індексації в сумі 539,87 гривень від Управління СБУ у Дніпропетровської області.
16.11.2021 року на електронний запит позивача було надіслано лист фінансово-економічного управління СБУ від 15.11.2021 року №21/3/1-Д-164/5 щодо перерахування на його рахунок за рішенням суду коштів індексації грошового забезпечення та коштів доплати військовослужбовцям оперативних підрозділів, які постійно співробітничають з особами залученими до участі в оперативно-розшуковій діяльності на конференційній основі за період з 01.03.2018 року по 31.12.2018 року.
Позивач зазначає, що вказане особисто ним підтверджується та надається скріншот сторінки особистого електронного кабінету ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк», згідно якого перерахування коштів відбулось 12.11.2021 року.
У зв`язку з цим позивач вважає, що після виключення його зі списків особового складу СБУ- 31.03.2020 року по день фактичного розрахунку - 12.11.2021 року термін протиправної затримки виплати належних йому коштів складає 1 рік 7 місяців 12 днів, тобто 680 днів.
Позивач, вважаючи, що Служба безпеки України, згідно чинного законодавства України, повинна сплати йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 16.12.2021 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позову, відповідачем надано до суду письмовий відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що позивачем помилково встановлено, що він має право на виплату середньоденного грошового забезпечення за час затримки при проведенні розрахунку при звільнені з військової служби в порядку статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців чітко не врегульовано спеціальним законодавством, на думку відповідача, позивач дійшов до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, стаття 117, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільнені при наявності порушення власником строку розрахунку на вини власника, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, та позиції Верховного Суду у справах практики застосування наведених норм.
Відповідач зазначає, що не погоджується із вказаним твердженням, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження військової служби в цілому, та зокрема в СБУ, врегульовується спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на них додаткові обов`язки та відповідальність. Це, зокрема, Закони України «Про Статус внутрішньої служби Збройних Сил України», «Про Дисциплінарний статус Збройних Сил України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Службу безпеки України», Положення про проходження військової служби військовослужбовців СБУ, а також інші спеціальні підзаконні нормативно-правові акти.
Відповідач вважає, що безпідставними та помилковими посилання позивача, в своїй позовній заяві на положення статей 116, 117 КЗпП України, оскільки позивач проходив службу в органах СБУ саме військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника.
Відповідач посилаючись на практику Верховного Суду України вважає, що вимоги позивача, щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Заперечуючи проти відзиву на позовну заяву, позивачем надано до суду письмову відповідь на відзив на позовну заяву, яку долучено до матеріалів справи.
Позивач зазначає, що ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Положенням про ходження військової служби військовослужбовців СБУ не врегульовано порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
ОСОБА_1 проходив військову службу в різних підрозділах військової контррозвідки Служби безпеки України.
Наказом СБУ від 21.02.2020 року № 237-ОС/ДСК позивача звільнено з військової служби за підпунктом "а" пункту 61 Положення СБУ та підпунктом "а" (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу.
Відповідно до наказу Служби безпеки України № 544-ОС/дек від 24.04.2020 року (по особовому складу) абзац перший, другий та сьомий наказу СБУ від 21.02.2020 року № 237-ОС/дск стосовно звільнення з військової служби підполковника ОСОБА_1 викладено в такій редакції «підполковника ОСОБА_1 , виключивши його зі списків особового складу, з 31.03.2020 року».
Вважаючи протиправною бездіяльність щодо не нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби в СБУ, а також безпідставне утримання суми нарахованої індексації, позивач звернувся з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 року у справі №160/9086/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Управління Служби безпеки України в Одеській області - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 коштів індексації грошового забезпечення за час проходження служби в СБУ з листопада 2004 по грудень 2005 року, вересень грудень 2014 року, січень - травень 2015, квітень 2016 року.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 коштів індексації грошового забезпечення за час проходження служби в Управлінні Службі безпеки України у Дніпропетровській області з березня по червень 2014 року.

Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби в СБУ з листопада 2004 по грудень 2005 року, вересень грудень 2014 року, січень - травень 2015, квітень 2016 року.

Зобов`язано Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області з березня по червень 2014 року.

Визнано протиправними дії Служби безпеки України щодо утримання з нарахованої ОСОБА_1 індексації грошових доходів у сумі 2500 грн. 92 коп. суми доплати військовослужбовцям оперативних підрозділів, які постійно співробітничають з особами, залученими до участі в оперативно розшуковій діяльності на конфіденційній основі за період з 01.03.2018 р. по 31.12.2018 р. у сумі 634 грн.

Зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму доплати військовослужбовцям оперативних підрозділів, які постійно співробітничають з особами, залученими до участі в оперативно розшуковій діяльності на конфіденційній основі за період з 01.03.2018 р. по 31.12.2018 р. у сумі 634 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вказане рішення набрало законної сили 28 червня 2021 року, відповідно до записів у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Судом встановлено, що листом Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 15.11.2021 року №21/3/1-Д-160-Д-164/5 позивача повідомлено про наступне.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9086/20, з урахуванням податків і зборів позивачу було перераховано:

- в частині зобов`язання Служби безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби в СБУ з листопада 2004 по грудень 2005 року, вересень грудень 2014 року, січень - травень 2015, квітень 2016 року - на загальну суму 263,94 грн. (платіжне доручення № 9747 від 11.11.2021 року);

- в частині зобов`язання Служби безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму доплати військовослужбовцям оперативних підрозділів, які постійно співробітничають з особами, залученими до участі в оперативно розшуковій діяльності на конфіденційній основі за період з 01.03.2018 р. по 31.12.2018 р. - у сумі 624,49 грн. (платіжне доручення №9746 від 11.11.2021 року).

Також, УСБУ у Дніпропетровській області проінформувало позивача листом від 26.10.2021 року №55/11/Д-7070/577, що на виконання вказаного рішення суду, в частині зобов`язання Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 кошти індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області з березня по червень 2014 року позивачу було перераховано 20.10.2021 року на картрахунок у розмірі 539,78 грн. (платіжна відомість № 601).

Відповідно до скріншоту сторінки особистого електронного кабінету ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» вбачається, що перерахунок коштів відбувся 12.11.2021 року.

Вважаючи, що Служба безпеки України, згідно чинного законодавства України, повинна сплати ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, за період з 31.03.2020 року по 12.11.2021 року, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні й здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1999 року № 2011-XII.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частиною першою статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.91р. № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Слід зауважити, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Так, Верховний Суд України у постанові від 17 липня 2015 року у справі № 21-8а15 вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у такому випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника визначений Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці й методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Положеннями ст. 12 вказаної Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як раніше зазначалося, між позивачем та відповідачем існував спір щодо виплати індексації грошового забезпечення.

Рішення суду щодо виплати індексації грошового забезпечення було прийняте у травні 2021 року. Фактична виплата коштів відбулася у листопаді 2021 року, що підтверджено матеріалами справи.

При цьому, оскільки спеціальним законодавством, яким урегульовано порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні з військової служби, суд вважає за можливе застосувати до спірних відносин норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України, є необґрунтованими.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 2340/4192/18.

Також, надаючи оцінку вказаним доводам відповідача суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. За змістом вказаного судового рішення якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Відтак, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює настання відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості й співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У вказаному судовому рішенні також викладено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби, яка полягає у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, в порядку, визначеному ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи викладене, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у законодавчо встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України та виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою Служби безпеки України про розмір грошового забезпечення позивача від 08.04.2020 року № 21/2/2-446, позивачу нараховано за січень-лютий 2020 року 23 736,10 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 60 днів.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 395,60 грн. (23 736,10грн./60 календарних дні).

Згідно матеріалів справи позивача звільнено 31.03.2020 року, розрахунок проведено 12.11.2021 року. Отже, в даному випадку обчислення середнього заробітку слід проводити за період з 01.04.2020 року по 11.11.2021 року включно.

Суд зазначає, що затримка розрахунку при звільненні становить 590 календарних днів (період з 01.04.2020 року по 11.11.2021 року включно).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при розмірі індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби в СБУ з листопада 2004 по грудень 2005 року, вересень грудень 2014 року, січень - травень 2015, квітень 2016 року, доплати військовослужбовцям оперативних підрозділів, які постійно співробітничають з особами, залученими до участі в оперативно розшуковій діяльності на конфіденційній основі за період з 01.03.2018 р. по 31.12.2018 р. та індексації грошового забезпечення за період проходження ним служби в Управлінні Служби безпеки України у Дніпропетровській області з березня по червень 2014 року у загальній сумі 1428,30 грн. позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, який, як встановив суд, складає 233 404,00 грн. (590 робочих днів *395,60 грн.), що набагато перевищує розмір невчасно виплачених сум (1428,30 грн.).

Суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020р. по справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.

У пунктах 77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи розмір невиплачених сум при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції правильно зазначено, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019р. у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019р. у справі № 662/1626/17 та від 30.10.2019р. у справі № 806/2473/18.

Істотність частки невиплаченої при звільненні суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 1428,30 грн. (розмір несвоєчасно виплаченої суми) / 233 404,00 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (590 днів* 395,60 грн.))* 100 = 0,61%.

Таким, чином сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,61% становить: 395,60 грн. (середньоденний заробіток позивача) *0,61% *590 (днів затримки розрахунку за період з 01.04.2020 року по 11.11.2021 року) = 1423,76 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 1423,76 грн. з урахуванням істотності частки недоплачених сум порівняно із середнім заробітком.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В даному випадку, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2020 року по 12.11.2021 року в сумі 1423,76 грн. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Також суд звертає увагу, що в позовних вимогах позивач просить зобов`язати Службу безпеки України сплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки в 680 днів (з 31.03.2020 року по 12.11.2021 року).

Однак, суд звертає увагу, що спірним періодом є 01.04.2020 року - 11.11.2021 року, кількість календарних днів складає 590, а не 680 днів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", як учасник бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , дата видачі 02.06.2015 року, що наявна в матеріалах справи, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Служби безпеки України про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Службу безпеки України сплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період затримки в 590 днів (з 01.04.2020 року по 11.11.2021 року включно), виплати належних йому під час звільнення з військової служби коштів індексації грошового забезпечення за період проходження служби в СБУ з листопада 2004 року по грудень 2005 року, вересень - грудень 2014 року, січень - травень 2015 року та квітень 2016 року на виконання рішення суду.

Стягнути із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2020 року по 12.11.2021 року в сумі 1423,76 грн. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У іншій частині позовних - відмовити.

Питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалось.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 12.04.2022 року.

Суддя І.О. Лозицька