Справа № 600/4301/21-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/4301/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Боровицький О. А.

11 квітня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Курка О. П. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року () у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просила:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , викладену в листі від 29 липня 2021 року, щодо не нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України, як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 рік по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

На підставі рапорту від 16 жовтня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 16 жовтня 2018 року №216 позивачу було надано щорічну основну відпустку за 2018 рік на 30 діб з 17 жовтня по 15 листопада 2018 року, а з 16 листопада 2018 року по 02 серпня 2021 року - відпустку по досягнення дитиною трирічного віку.

22 липня 2021 року позивач звернулась до відповідача з рапортом про виплату їй грошової компенсації за 40 діб невикористаних додаткових відпусток в період 2016-2021 років.

Листом від 29 липня 2021 року відповідач повідомив позивача про те, що з набранням чинності Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 Про часткову мобілізацію , затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI в Україні діє особливий період. Тому військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку з дією особливого періоду додаткові відпустки не надаються з березня 2014 року по даний час. Крім цього, відсутній механізм виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки військовослужбовцям - жінкам, які мають дітей, у разі звільнення військо службовців у запас Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 липня 2021 року №153 позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2021 року.

Згідно із зазначеним наказом позивачу зобов`язано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно. При цьому, зазначено також і про те, що додаткові відпустки як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 по 2021 рік їй не надавались, грошова компенсація за невикористані дні відпусток не виплачувались.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо не нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначає Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 4 Закону України Про відпустки від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки . Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 Про часткову мобілізацію , затвердженим законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

З аналізу викладеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується Законами України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Про відпустки .

Тобто, у разі невикористання військовослужбовцем щорічної додаткової відпустки, при звільненні виплачується грошова компенсація за невикористану відпустку.

Судом встановлено, що позивач у період проходження військової служби з 2016 по 2018 рік не використала щорічну додаткову оплачувану відпустку як мати, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, а тому вона має право на виплату їй при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки.

Стосовно виплати позивачу названої вище компенсації за період з 2019 року по 2021 рік суд зазначає наступне.

Так, згідно обставин справи позивачу з 16 листопада 2018 року по 02 серпня 2021 року було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 2018 року №216.

Таким чином, у період з 16 листопада 2018 року по 02 серпня 2021 року позивач уже перебувала у соціальній відпустці, передбаченій статтею 18 Закону України Про відпустки .

Водночас, оскільки чинним законодавством України не передбачається надання двох відпусток одночасно, то позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не могла набути за період з 2019 року по 2021 рік права на іншу щорічну додаткову соціальну відпустку як мати, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, передбачену статтею 19 Закону України Про відпустки .

Зазначене виключає наявність у позивача права на нарахування та виплату їй при звільненні з військової служби грошової компенсації на використані дні додаткової відпустки як матері, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за 2019-2021 роки, про що вона просить у позові.

Поряд з цим, оскільки названа вище відпустка не була надана позивачу у період з 2016 року по 2018 рік, така нею не була використана, то саме за цей період вона має право на виплату їй при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на час прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 від 30 липня 2021 року №153, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем протиправно не було проведено з нею всіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік включно.

Приходячи до вказаних висновків при вирішенні справи судом у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в рішенні від 16 травня 2019 року у справі №620/4218/18, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Отже, суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Курко О. П. Шидловський В.Б.