Справа № 160/1602/22
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2022 року Справа № 160/1602/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, податкової вимоги, зобов`язання вчинити певні дії -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, якому з урахуванням уточнень просить суд:
- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 23.01.2017 року № 366-7/63;
- визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу № 943/10/04-36-17-01-14 від 27.01.2017 року;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить легковий транспортний засіб Volvo, моделі СХ90, об`ємом циліндра двигуна 1969 куб.см., дизель, держаний номер НОМЕР_3 .
У відповідь на заяву позивачем отримано лист податкового органу, до якого додано копії податкового-повідомлення рішення від 19.07.2016 року № 1098-13, податкової вимоги форми «Ф» № 366-17/63 від 23.01.2017 року, рішення про опис майна у податкову заставу № 943/10/04-36-17-01-14 від 27.01.2017 року, акт опису майна від 07.10.2021 року.
В даному листі податкового органу від 20.12.2021 року, відповідачем було зазначено, що податкове повідомлення-рішення було сформоване щодо сплати транспортного податку за 2016 рік від 19.07.2016 року № 1098-13, яке було надіслано на податкову адресу платника рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Позивач вважає вищевказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідно до положень бюджетного законодавства, 2016 рік є плановим періодом, а 2017 рік є бюджетним. Виходячи з норм Бюджетного кодексу України, нові податки практично не можуть бути визнані обов`язковими до сплати в 2016 році, адже місцеві ради не приймали і не могли приймати прийняти та офіційно оприлюднити до 15 липня 2015 року рішення про встановлення податків і зборів. Відтак, враховуючи, що бюджетний період для всіх бюджетів становить один календарний рік, який починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року, бюджетним періодом, в якому починає застосовуватись транспортний податок до об`єктів оподаткування, визначених відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року, є 2017 рік.
Крім того, позивач звертає увагу, що відповідачем при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не було зроблено розрахунок для визначення вартості автомобіля позивача згідно з Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженого постановою КМУ № 66 від 18.02.2016 року.
При цьому, позивачем перевірено вартість автомобіля та здійснено розрахунок на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку, встановлено, що вартість автомобіля Volvo, моделі СХ90, об`ємом циліндра двигуна 1969 куб.см., дизель складає 808 952,63 грн.
Таким чином, транспортний засіб легковий автомобіль Volvo, моделі СХ90, об`ємом циліндра двигуна 1969 куб.см., дизель, державний номер НОМЕР_3 , не може бути об`єктом оподаткування транспортним податком у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, а позивач в такому разі не є платником вказаного податку.
Ухвалою суду від 16.02.2022 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позову, відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
Відповідач зазначає, що на виконання пункту 13 Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, Мінекономрозвитку України надало ДФС України інформацію щодо автомобілів, середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» станом на 1 січня 2016 року, підготовлену згідно з Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою КМУ від 18.02.2016 року № 66.
Згідно Додатку 1 до вказаного листа, вартість зазначеного транспортного засобу становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» станом на 1 січня 2016 року.
Таким чином, відповідач вважає, що вищезазначений транспортний засіб є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році.
Крім того, відповідач зазначає, що факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення не впливає на його законність, оскільки нормами ПК України не передбачено такої підстави для визнання податкових повідомлень-рішень незаконними.
Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Volvo, моделі СХ90, об`ємом циліндра двигуна 1969 куб.см., дизель, державний номер НОМЕР_3 , 2015 року випуску.
В графі «податковий період» зазначено «60 днів з дня вручення».
Також, 27.01.2017 року заступником начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області було прийнято рішення № 943/10/04-36-14-01-14 про опис майна у податкову заставу.
Судом встановлено, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області листом № 100757/6/04-36-24-03-10 від 22.12.2021 року на скаргу позивача повідомило, що законодавчі підстави для відкликання податкової вимоги, а також скасування податкового повідомлення-рішення, рішення про опис майна у податкову заставу та припинення податкової застави у ГУ ДПС відсутні.
До акту опису майна включено об`єкт нерухомості боржника, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження податкову заставу від 23.04.2018 року, номер запису 25857775.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 року запроваджено транспортний податок.
З 01.01.2016 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України в частині елементів оподаткування транспортним податком відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24.12.2015р. № 909-VIII.
Відповідно до п. п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.
Згідно з п. п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України (у редакції, що діяла у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року) об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Положеннями п. п. 12.3.2, п. п. 12.3.4. п. 12.3 ст. 12 ПК України передбачено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Зміни до п. п. 267.2.1 п. 267.2 ст. ст. 267 ПК України (які діяли у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року) внесені Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 року".

Згідно п. 8.3 ст. 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України встановлено, що до місцевих податків належить податок на майно, одним із елементів якого є транспортний податок.

Відповідно до п. 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 909-VIII в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно із ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Пунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 15.07.2015р. № 3/65 "Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010р. № 5/6 Про місцеві податки та збори на території міста" у складі податку на майно установлений транспортний податок, коло платників податків, зазначено, що об`єкт, база оподаткування, ставка податку, податковий період, порядки обчислення суми податку тощо визначаються згідно Податкового кодексу України.

Законом України від 24.12.2015р. № 909-VIII встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пунктом 12.3.4 пункту 12.3 статі 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Поряд із цим, основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень нової редакції статті 267 Податкового кодексу України, з метою оподаткування транспортним податком, не може мати місце у 2016 році, оскільки йдеться не про введення нового податку, а про зміни в елементах оподаткування, отже, для застосування наведених відповідачем норм за податковий період 2016 року - Закон № 909-VIII мав набрати чинності не пізніш як за шість місяців до початку 2016 року, або його норми мають застосовуватись з 2017 року.

Надаючи оцінку наявності об`єкта оподаткування з огляду на середньоринкову вартість автомобіля, суд виходить із того, що контролюючим органом нараховано транспортний податок за 2016 рік на підставі норм Податкового кодексу України, з урахуванням змін, внесених Законом № 909-VIII.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є об`єктами оподаткування.

Об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2016 року, яка згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" складала 1378 грн., дорівнюють 1 033 500,00 грн.

Розрахунок середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей оподаткування транспортним податком проводиться за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 66 від 18.02.2016р.

Під час розгляду справи судом встановлено, що податковим органом при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не було зроблено відповідний розрахунок для визначення вартості автомобіля позивача, вказаний розрахунок не було долучено до матеріалів справи, таким чином, у суду відсутні підстави для беззаперечного висновку, що приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення контролюючий орган правомірно відніс легковий автомобіль, зареєстрований за позивачем, до об`єкту оподаткування, оскільки прийняв його за відсутності розрахунку середньоринкової вартості автомобіля, який є обов`язковим для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що автомобіль, який належить позивачу, відносився у 2016 році до об`єктів оподаткування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 19.07.2016 року № 1098-13 на суму 25000 грн., прийняте Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, оскільки податкове повідомлення рішення від 19.07.2016 року № 1098-13підлягає скасуванню, то, відповідно, підлягає скасуванню і податкова вимога форми «Ф» від 23.01.2017 року № 366-7/63 та рішення про опис майна у податкову заставу № 943/10/04-36-17-01-14 від 27.01.2017 року.

Щодо позовної вимоги про скасування актів опису майна, то суд зазначає наступне.

Згідно підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

Пунктами 88.1, 88.2 статті 88 ПК України передбачено, що з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

За приписами пункту 89.1 статті 89 ПК України право податкової застави виникає: у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку; у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Згідно з пунктом 89.2 вказаної статті, з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.

Пунктом 89.3 статті 89 ПК України передбачено, що майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.

Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відмова платника податків від підписання акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави, не звільняє такого платника податків від поширення права податкової застави на описане майно. У такому випадку опис здійснюється у присутності не менш як двох понятих.

Відповідно до пункту 89.8 статті 89 ПК України контролюючий орган зобов`язаний безоплатно зареєструвати податкову заставу у відповідному державному реєстрі.

Згідно приписів пункту 91.3 статті 91 вказаного Кодексу податковий керуючий описує майно платника податків, що має податковий борг, в податкову заставу, проводить опис майна, на яке поширюється право податкової застави, для його продажу у випадках, передбачених цим Кодексом.

Умови припинення податкової застави визначені статтею 93 ПК України.

Так, відповідно до пункту 93.1 вказаної статті майно платника податків звільняється з податкової застави з дня: отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку; визнання податкового боргу безнадійним; набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства; отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження.

За приписами пункту 93.2 ПК України, підставою для звільнення майна платника податків з-під податкової застави та її виключення з відповідних державних реєстрів є відповідний документ, що засвідчує закінчення будь-якої з подій, визначених підпунктами 93.1.1 - 93.1.5 пункту 93.1 цієї статті.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що право податкової застави виникає в силу закону та не потребує письмового оформлення, опис майна проводиться на підставі рішення контролюючого органу, а акт опису майна лише фіксує певний перелік майна.

При цьому, підставою для звільнення майна з податкової застави є відповідний документ, що засвідчує закінчення подій, наявність яких зумовили виникнення права податкової застави.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно приписів частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Рішення суб`єкта владних повноважень у контексті положень КАС України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Тобто, обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що акт опису майна лише фіксує певний перелік майна та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Складання акту опису, по суті полягає у викладенні/відображенні на паперовому носії певної інформації, що є фактично технічним процесом створення документа та завершальною стадією виконання організаційно-технічних дій по завершенню створення документу.

Таким чином, суд звертає увагу, що акт опису майна не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, оскільки він лише фіксує відповідні обставини, на підставі зазначеного акту не створюються відповідні правовідносини та не порушуються права позивача. Отже, такий акт не підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства та оскарження такого акту не підпадає під судову юрисдикцію взагалі. У спірній ситуації належним способом захисту може бути визначено зобов`язання контролюючого органу виключити з державного реєстру відповідний запис щодо встановлення обтяження згідно з актом опису майна у податкову заставу.

А тому вимога про скасування актів опису майна не підлягає задоволенню.

Натомість, задоволенню підлягає вимога зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області виключити з державного реєстру запис щодо встановлення обтяження у вигляді податкової застави рухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Беручи до уваги викладене, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів правомірності прийнятих рішень, суд доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому позов належить задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

За положеннями ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За правилами частини третьої цієї статті, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Частиною четвертою статті 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. представником позивача надано до суду: копії договору про надання правової допомоги від 28.12.2021 року №28-12-2021; акту прийому передачі послуг від 31.12.2021 року до договору про надання правової допомоги від 28.12.2021 року №28-12-2021, свідоцтва право на заняття адвокатською діяльністю ПП № 2300 від 02.10.2018 року, квитанції № 102 на суму 6000,00 грн.

Так, між позивачем та адвокатом Бабиніним Д.О. було укладено договір від 28.12.2021 року № 28-12-2021 року, відповідно до п. 2.1 якого замовник замовляє, а виконавець приймає на себе зобов`язання з якісного і своєчасного надання замовнику послуг, а замовник зобов`язується прийняти та своєчасно оплачувати належним чином надані послуги на правову допомогу.

Результати наданих послуг замовнику тощо, надаються в письмовому вигляді (шляхом укладення та підписання акту приймання-передачі послуг) із обов`язковим проставленням власноручного підпису та печатки (за наявності) виконавця, проте з урахуванням умов даного договору (п. 3.4.2 договору).

Замовник зобов`язаний оплатити послуги виконавця протягом 3 банківських днів з моменту підписання сторонами акту прийому послуг, або здійснити передоплату за послуги виконавця, або здійснити оплату послуг в момент підписання сторонами акту прийому-передачі послуг, в залежності від домовленостей (п. 4.4.1 договору).

Відповідно до акту прийому передачі послуг від 31.12.2021 року до договору про надання правової допомоги від 28.12.2021 року №28-12-2021 сторони дійшли згоди погодити в повному обсязі наступний розрахунок витрат на правничу допомогу згідно умов договору, а саме:

1) отримання від замовника інформації та документації по суті замовлення при безпосередній зустрічі та час усного консультування замовником питань, що виникли в межах одержаного замовлення, витрачений час 0,5 год, вартість 500,00 грн.;

2) попереднє опрацювання, аналіз наданих замовником інформації, та документів, витрачений час 0,5 год, вартістю 500,00 грн.;

3) опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції по справі, консультування замовника щодо необхідності отримання додаткових матеріалів та їх отримання для справи,витрачений час 1,5 год, вартістю 1 500,00 грн.;

4) підготовка та складання позовної заяви з додатками, що виражають правову позицію заявника, а також копіювання та завіряння додатків, подання позовної заяви до суду, витрачений час 3,5 год., вартістю 3500,00 грн., всього 6000,00 грн.

Позивачем здійснено оплату у розмірі 6000,00 грн. за договором надання правової допомоги, що підтверджується квитанцією № 102 від 31.12.2021 року.

Слід зазначити, що згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що співмірною та обґрунтованою сумою до відшкодування витрат позивача на правничу допомогу буде 3000,00 грн.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, податкової вимоги, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.07.2016 року № 1098-13 на суму 25000,00 прийняте Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 23.01.2017 року № 366-7/63.

Визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу № 943/10/04-36-17-01-14 від 27.01.2017 року.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ) виключити з державного реєстру запис щодо встановлення обтяження у вигляді податкової застави рухомого майна.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 11.04.2022 року.

Суддя І.О. Лозицька