Справа № 380/18111/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2022 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/18111/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив:

- Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2021 року № 287-21 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження Узбекистан. У своїй заяві до третьої особи позивач чітко зазначив що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема позивач вказав про свою належність до партії «Хізб ут Тахрір аль Ісламі» та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану з зв`язку з членством в організації «Хізб ут Тахрір аль Ісламі». Позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Узбекистані кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження.

Вперше позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення державної міграційної служби України №33-20 від 21.02.2020. Позивачу було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених п.п. 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили було встановлено певні обставини, які не враховані відповідачем.

Відповідно до п.6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 «У випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.»

Як випливає з повторного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту мотивувальні частини рішення судів при прийнятті щодо нього оскаржуваного рішення враховані не були.

Відповідач та третя особа проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, що 14.04.2021 до ГУДМС у Львівській області надійшло рішення ДМС від 01.03.2021 №14-21, прийняте відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20 за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до державної міграційної служби України (ДМС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ГУДМС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення ДМС від 21.02.2020 № 33-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити дії, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021.

Вказаним рішенням ДМС зобов`язано ГУДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 21.02.2020 № 33-20.

16.04.2021 на виконання рішення ДМС від 01.04.2021 № 14-21 ГУДМС у Львівській області підготовлено наказ № 73 про повторний розгляд заяви громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 6.10 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Таким чином, на виконання рішення ДМС України від 01.04.2021 № 14-21 ГУДМС у Львівській області здійснено повторний розгляд заяви громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018, з урахуванням правової оцінки, викладеної у відповідних судових рішеннях.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 26.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Судом встановлені наступні обставини:

16.04.2021 року ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 73 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 21.02.2020 № 33-20 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.05.2021 року відповідачем складений протокол співбесіди у справі №2018LV0017 з громадянином громадянина Узбекистану ОСОБА_1 .

30.07.2021 року Державною міграційною службою України, прийнято рішення, прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за № 287-21 , яким:

«Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон), за результатами розгляду особової справи № 2018LV0017 громадянина Республіки Узбекистан прізвище: ОСОБА_2 , ім`я: ОСОБА_3 , по батькові: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021 (справа № 380/2960/20), Державна міграційна служба України прийняла рішення «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірну відмову протиправною та такою, що не відповідає вимогам законодавства.

Судом частково враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірної відмови з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ст. 5 цього ж Закону:

1. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

3. У разі якщо державний кордон України перетинає чи перетнула дитина, розлучена із сім`єю, і заявляє про намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про це повідомили інші особи, які не є її законними представниками, посадові особи Державної прикордонної служби України повинні невідкладно повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та орган опіки і піклування. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органом опіки і піклування зобов`язаний вжити заходів для тимчасового влаштування такої дитини у відповідний дитячий заклад або сім`ю.

4. Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

5. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

6. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

7. Вимога про подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, установлена частиною другою цієї статті, а також вимога щодо строку подання такої заяви, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, не поширюються на випадки, коли такі заяви подаються законними представниками дітей, розлучених із сім`єю.

Згідно із п. 6. 10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказ Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення.

Строк повторного розгляду заяви продовжується до двох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС.

17.12.2020 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі 380/2960/20, яке набрало законної сили, позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №33-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правова оцінка суду у вищевказаній справі наступна:

«Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Вищезазначене підтверджує те, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Своєю чергою заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічною послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть бути одержані від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У даному випадку судом встановлено, що підставою для звернення позивача до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що він, має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, зокрема його приналежність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він був вимушений покинути спершу Республіку Узбекистану, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ), суд встановив наступне.

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( Халіфата ), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist). «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Суд звернув увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Також констатовано, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Як слідує із змісту висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020 у справі №2018LV0017 позивач у своїй заяві зазначив, що не може повернутися в країну громадянської належності, оскільки його там переслідують спецслужби Республіки Узбекистан, а в Російській Федерації, де отримав тимчасовий притулок, оскільки там переслідують членів та прихильників партії «Хізб ут-Тахрір».

Зі змісту висновку ГУ ДМС у Львівській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020, відмовляючи позивачу у наданні захисту в Україні, відповідач виходив з того, що на момент вступу позивача в ряди партії в 2011 році дана організація була заборонена, але останній свідомо брав участь в партії, не думав покидати її ряди, а навпаки більш організовано проповідував іслам, залучаючи людей до ісламу.

На переконання відповідача, позивач усвідомлював, що переслідування безпосередньо пов`язане з його участю в діяльності забороненої партії «Хізб ут-Тахрір», яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-16, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною, а її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

На підставі вищенаведеного, відповідач дійшов висновку, що переслідування позивача пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Враховуючи вищенаведене, зроблено висновок, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, суд наголошує, що спірне рішення прийняте за результатами розгляду заяви позивача по суті, на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019, оскільки попередній раз позивачу за результатами розгляду його заяви було відмовлено у в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили Восьмий апеляційний адміністративний суд встановив ряд фактів у даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 у справі № 1340/5152/18 судом встановлено, що «всупереч вимогам законодавства України, відповідачі використовували лише інформацію з російських провладних засобів масової інформації, що не може вважатись посиланням на достовірні джерела. В свою чергу зазначив, що інформація по країні походження з авторитетних джерел, зокрема, доповіді Human rights watch, Amnesty International та інші підтверджують обгрунтованість заяв позивачів.

Як це вбачається з інформації по країні походження, взятої з незалежних джерел, про що вказує апелянт в апеляційній скарзі, в Узбекистані та Російської Федерації широко практикуються переслідування за ознакою віро сповідування, зокрема, за сповідування ісламу.

Дана інформація, як це зазначає скаржник, подавалась до відповідачів, але не була взята при винесенні оскаржуваних рішень.

На переконання суду апеляційної інстанції, ситуація у країні походження є доказом суб`єктивності побоювань стати жертвою переслідувань, що мало бути перевірено при розгляді заяв-анкет позивачів від 15.03.2018.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті даного рішення не було враховано те, що з наявної у матеріалах справи ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.06.2018 у справі № 442/3396/18, яка була залишена в силі Апеляційним судом Львівської області 19.06.2018 та набрала законної сили зазначено: «...Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2018 до Генеральної прокуратури України надійшов запит заступника Генерального прокурора Републіки Узбекистану від 16.02.2018 за вих. № 26/13-45-18 8969, відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах про вирішення питання стосовно видачі ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п.б ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 242, п.п. а, в ч. 3 ст. 244-1, ч. 1 ст. 244-2 КК Рecпубліки Узбекистан...». Дане рішення набрало законної сили.

Суд погоджується з аргументами скаржника, що офіційний запит, як це встановлено в судовому рішенні про видачу позивача до країни громадянської належності, був надісланий 12.03.2018, що і стало підставою для подачі додаткових доказів до компетентних органів та підтвердження своїх побоювання новими обставинами, що і було реалізовано за заявами 15.03.2018.»

Оскільки загальна ситуація з правами людини ні в Республіці Узбекистан, ні в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення як до країни походження, так і Росії.

З огляду на викладені фактичні обставини, згідно з запропонованими у п.п. 4 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI дифініцій «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов висновку, що позивач відповідає ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Вказане в ході розгляду цієї справи відповідачем у жодний спосіб не спростовано.

Доцільно зауважити, що лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як підстава для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам не є достатнім доказом спростування аргументів позивача, оскільки є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Суд вважає безпідставними доводи Головного управління ДМС України у Львівській області наведені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.02.2020, що переслідування позивача пов`язане із свідомими порушеннями ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), і його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Також незважаючи на той факт, що обґрунтовані побоювання позивача зазнати переслідувань, негідного поводження був зафіксований в рішенні суду, що набрало законної сили, відповідач всупереч вимогам закону продовжує стверджувати, що «заявник не повідомляє про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання».

Вказані факти у сукупності, на думку суду, свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіткнутися позивач у разі його повернення в країну походження Республіку Узбекистан чи Російську Федерацію, оскільки позивач в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до Хізбут-Тахрір аль-Ісламі, тому очевидним є те, що у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в Росії організації. Внесені в російське кримінальне законодавство у 2013-2014 роках зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув`язнення.

В судовому засіданні судом допитано як свідка ОСОБА_6 , який підтвердив, що дійсно ОСОБА_1 є членом політичної партії Хізбут-Тахрір аль-Ісламі. Зазначив, що порушення прав мусульман та членів партії Хізбут-Тахрір аль-Ісламі наявні як у країні походження Узбекистані так і у Росії. Вказав на те, що позивач розшукується спецслужбами Узбекистану та є запит щодо екстрадиції позивача.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідачем належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в цій заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистану та Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Відтак, Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відбувся поверхневий та формальний підхід до розгляду поданої позивачем заяви.

Під час судового розгляду справи встановлено, а відповідачем не спростовано те, що під час винесення оскаржуваного рішення ним не було досліджено та враховано вищенаведені обставини, а тому таке рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності, передбаченим п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України.

Як передбачено ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №33-20 від 21.02.2020 є протиправним та підлягає скасуванню».

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим оскаржувані рішення є протиправним та таким, що підлягають скасуванню».

22.07.2021 року ГУ ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якому зазначено про те, що за результатами повторного розгляду особової справи № 2018LV0017 позивача, який 15.03.2018 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 01.04.2021 № 14-21 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 (справа № 380/2960/20), з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021, встановлено таке:

Львівським окружним адміністративним судом та колегією суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду встановлено, що заявник відповідає ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитись в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повертатися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Судовими інстанціями встановлено, то приймаючи оскаржуване рішення, ДМС належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену зазначеним іноземцем в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточну та актуальну інформацію по ситуації в Республіці Узбекистан та Російській Федерації й не спростовано можливості загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018 громадянин Узбекистану ОСОБА_1 стверджує, що не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки його там переслідують спецслужб и Узбекистану через сфабриковану проти нього справу, а в Російську Федерацію, де отримав тимчасовий притулок, через членство в забороненій партії «Хізб ут- Тахрір аль- Ісламі».

Зі слів заявника, працівники правоохоронних структур Узбекистану розпочали чинити на нього певний тиск з 2001 року у вигляді проведення з ним неофіційних співбесід щодо поширення ним ісламської ідеології. Щоб не зазнавати постійного тиску з боку спецслужб Узбекистану, заявник у 2010 році змушений був виїхати до Російської Федерації. З боку правоохоронних структур Російської Федерації проблем не виникало. Проте, згодом заявника заарештували через порушення стосовно нього кримінальних справ на території Узбекистану передбачених ст. 242 ч. 1, 244-1 ч. 3 п, «а». 244-2 ч. КК Узбекистану, відповідно до заявника було застосовано екстрадиційний арешт.

Разом з тим, як випливає з матеріалів справи, проти заявника справді була порушена кримінальна справа, проте не через переслідування за політичні чи релігійні погляди, а через членство в інших заборонених організаціях, такі як «Джіхадчілар» та «Джамоат» (арк. 185). Перебуваючи у слідчому ізоляторі заявник звернувся за міжнародним захистом до компетентних органів Російської Федерації. За результатами звернення йому було надано тимчасовий захист на території Російської Федерації. Після отримання захисту та звільнення із СІЗО, заявник стверджує, його почали переслідувати співробітники спецслужб (арк. 186). Через ситуацію що склалася, незважаючи на отриманий тимчасовий захист, заявник вирішив у 2016 році їхати з території Російської Федерації та не хоче повертатися через загрозу переслідування державними органами Російської Федерації.

З огляду на наведене, ГУДМС у Львівській області визначено та проаналізовано елементи заяви, які суди вважають недослідженим, а саме:

ймовірність загрози заявникові у разі повернення до країни постійного проживання Республіки Узбекистан та Російської Федерації, оскільки заявник в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізб ут- Тахрір аль-Ісламі», тому очевидним с те що у разі його повернення до країни громадянської належності Узбекистан та Російської Федерації йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в Російській Федерації організації.

За результатами зазначеного аналізу встановлено таке. Заявник повідомляє, що в країні громадянської належності стосовно нього було переслідування за ознаками віросповідання (арк. 182). Також, він стверджує, що в Узбекистані переслідують людей котрі сповідують іслам в будь який спосіб, якщо такі виходять за рамки узбецьких релігійних законів.

Разом з тим, відповідно до актуальної ІКП та інформації з відкритих джерел, безпекова ситуація у країні не є такою, що призводить до загальнопоширеного насильства в силу самого перебування особи на території Узбекистан.

Формулювання статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Відомості щодо загрози застосування до нього смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадської належності, відсутні.

Підсумовуючи вищевикладене, можна обґрунтовано стверджувати, що заявник свідомо порушив законодавство країни громадянської належності, в результаті чого проти нього була відкрита кримінальна справа, що в подальшому призвело до екстрадиційного арешту в Російській Федерації.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що заявникові у випадку повернення до країни постійного проживання буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода (що згідно з Директивою № 2011/95/ЕС є умовою набуття додаткового захисту).

Ураховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення заявника до Узбекистану чи Російської Федерації буде існувати загроза його життю, безпеці та свободі та інші суттєві порушення прав людини виключно в силу самото факту перебування на території країни громадянської належності.

Беручи до уваги вищевикладені факти у сукупності можна зробити висновок, шо в країні постійного проживання заявника ситуація сама по собі не настільки серйозна, щоб призводила до порушень етапі 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у випадку повернення заявника до країни громадської належності та підпадати під перелік підстав для надання додаткового захисту відповідно до статті 15 Директиви ЄС № 2011/95/EU.

В результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2G18LV0017 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 380/2960/20. з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021, було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Тому відповідач вважає за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом не враховуються вказані висновки відповідача лише з підстав, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами висновок суду про те, що позивач відповідає ознакам біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, відповідачем не надано суду поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистан та Російській Федерації саме щодо позивача загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі його повернення, інші згадані висновки відповідача по суті не стосується конкретних осіб та не носять індивідуального характеру по відношенню до позивача, про що надана правова оцінка судом у вищевказаній судовій справі.

Притому, що процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суд зазначає, що таке є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки по суті є передчасним так як прийняте без проведення перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Лише після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в даному випадку виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Державну міграційну служби України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає що така вимога підлягає задоволенню у спосіб зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 17.12.2020 року по справі № 380/2960/20, оскільки, як зазначено вище процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом не враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Щодо судового збору, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такий не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.08.2021 року № 287-21 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 17.12.2020 року по справі № 380/2960/20.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 08.04.2022 року.

Суддя Гавдик З.В.