Справа № 460/13305/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/13305/21 пров. № А/857/23244/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року (прийняте у м. Рівне, суддею Друзенко Н. В.) у справі № 460/13305/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати їй грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 09 серпня 2021 року по 06 вересня 2021 року в сумі 10 800 грн;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь компенсацію втрати частини доходу в сумі 10 800,00 грн у зв`язку з порушенням строків виплати їй грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що станом на день прийняття наказу про виключення її із списків особового складу військової частини відповідачем не проведено з нею розрахунку з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Лише 06.09.2021 на її картковий рахунок перераховано грошові кошти в розмірі 183 691,84 грн. Позивач вважає, що у цьому випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та у відповідності до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, а саме, з 09.08.2021 по 06.09.2021.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 09.08.2021 по 06.09.2021 в сумі 10800,00 грн (десять тисяч вісімсот гривень 00 коп.).

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, КЗпП України не поширюється. На момент виникнення спірних правовідносин відповідачем було виконані всі вимоги чинного законодавства України, а всі належні позивачу виплати були відомі з наказу про виключення зі списків від 09.08.2021, крім того звільнення з військової служби відбувалося з відома та за бажанням позивача. Покликається на пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 в справі № 711/4010/13-ц, в якому вказано на необхідність врахування визначених критеріїв при зменшенні розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.08.2021 № 28-РС (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.08.2021 № 162 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 09.08.2021.

У вказаному наказі зазначено виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні з військової служби, грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2020 - 2021 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

На виконання вказаного наказу 06.09.2021 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 суму у розмірі 183 691,84 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк».

Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату при звільненні належних їй сум, позивач звернулася до суду з позовною заявою про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позаяк відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позивач до відповідача з відповідною заявою про виплату грошової компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати не зверталася, відповідач у такій виплаті не відмовляв, відтак право позивача ще не було порушено відповідачем і звернення до суду з вимогами про стягнення грошової компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення є передчасним.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного су-ду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Частиною першою статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції є законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині задоволених позовних вимог.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соці-ального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх со-ціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в еко-номічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституцій-ного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує війсь-ковослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення ви-плачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно за-безпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, ін-ших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стиму-лювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, вина-городи, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового за-безпечення.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України вій-ськової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Проте, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спі-рні правовідносини не врегульовані.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника ви-плата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, вла-сник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед ви-платою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних праці-вникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку пови-нен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповно-важеного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організа-ція повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому праців-никові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки ви-значає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, колегія суддів вважає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, проте поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи видно, що відповідач провів повний розрахунок при звільненні з позивачем лише 06.09.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід за-стосувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звіль-нення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції, висловленої Вели-кою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бу-ти виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодек-сом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, перед-бачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України є безпідставними.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирі-шенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбо-вців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

З огляду на зазначене, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог що-до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшко-дування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції правильно обчислено середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні грошових виплат, що з урахуванням середньоденного заробітку позивача (400 грн) та періоду затримки виплати (27 днів) становить 10 800 грн.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апе-ляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з до-держанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апе-ляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підс-тави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року в адміністративній справі № 460/13305/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин