Справа № 2а-0770/791/12
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 2а-0770/791/12 пров. № А/857/790/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Ільченко А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

від третьої особи - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.12.2021р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Кабінет Міністрів України, про визнання протиправним та скасування наказу про зупинення дії ліцензії на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор (суддя суду І інстанції: Гаврилко С.Є., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 37 хв. 03.12.2021р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 13.12.2021р.),-

В С Т А Н О В И В:

12.06.2010р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач Фізична особа-підприємець /ФОП/ ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача Міністерства фінансів /МФ/ України № 650 від 08.05.2009р. «Про зупинення дії ліцензій Міністерства фінансів України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор» (Т.1, а.с.6-8).

Згідно ухвали суду від 15.10.2012р. залучено до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору кабінет Міністрів /КМ/ України (Т.1, а.с.151-152).

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій (Т.1, а.с.238-242; Т.2, а.с.30-34; Т.3, а.с.235-240).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.12.2021р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ відповідача МФ України № 650 від 08.05.2009р. «Про зупинення дії ліцензій Міністерства фінансів України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор» в частині зупинення дії ліцензії МФ України серії АВ № 082992 на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор (діяльність з організації та проведення азартних ігор на гральних автоматах), що видана ОСОБА_1 22.06.2006р.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.4, а.с.208-215).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач МФ України, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (Т.4 а.с.220-227).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішенням Європейського Суду з прав людини /ЄСПЛ або Суд/ задоволено вимоги позивача щодо відшкодування частини плати за ліцензії, що охопило б період, протягом якого вона не могла вести свою діяльність у сфері грального бізнесу через прийняття Закону України «Про заборону грального бізнесу в Україні», а також період, коли дія її ліцензії була зупинена; присуджено заявниці 58500 євро в якості відшкодування за зупинення дії ліцензії із розрахунку 82,15 євро за день зупинення ліцензії та 56765,65 євро в якості відшкодування за анулювання ліцензії на підставі того самого розрахунку (п.189 рішення ЄСПЛ).

Державою Україна було виконано рішення ЄСПЛ в частині виплати відшкодування ОСОБА_1 .

Водночас, оскаржуваний наказ станом на момент нового судового розгляду справи жодним чином не порушує прав та інтересів позивача, оскільки по суті вичерпав свою дію (зупинення дії ліцензій на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор здійснювалось строком на один місяць в період з 08.05.2009р. по 07.06.2009р.). Крім того, дія ліцензії позивача також закінчилась.

Пунктом 3 розпорядження КМ України № 494-р від 07.05.2009р. «Про заходи щодо підвищення рівня безпеки громадян» зобов`язано МФ України, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації зупинити строком на один місяць дію ліцензій, виданих суб`єктам господарювання, які провадять діяльність у сфері грального бізнесу (крім лотерей), для забезпечення їх перевірки МНС, Держгірпромнаглядом, іншими контролюючими та наглядовими органами з питань забезпечення їх безпечного використання.

Відповідач МФ України, як центральний орган державної влади, що підконтрольний та підзвітний КМ України, на виконання зазначеного розпорядження видав спірний наказ № 650 від 08.05.2009р. «Про зупинення дії ліцензій Міністерства фінансів України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор», яким було зупинено дію ліцензій на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор, виданих суб`єктам господарювання до 07.06.2009р.

Отже, КМ України поклав обов`язок зупинити дію ліцензій МФ України на певний строк, в свою чергу МФ Украни діяв в межах повноважень, наданих відповідними нормативно-правовими актами та з метою виконання розпорядження Уряду, а відтак порушення з боку МФ України в розглядуваному випадку є відсутніми.

Разом з тим, постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.11.2020р. у справі № 2а-7273/10/2670 визнано незаконним та нечинним пп.2 п.3 розпорядження КМ України № 494-р від 07.05.2009р. «Про заходи щодо підвищення рівня безпеки громадян», яким КМ України було покладено обов`язок на МФ України зупинити строком на один місяць дію ліцензій, виданих суб`єктам господарювання, які провадять діяльність у сфері грального бізнесу.

Таким чином, правові наслідки оскаржуваних дій є вичерпаними, а відновлення попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення, не вбачається за можливе. Отже, задоволення позовних вимог не може призвести до відновлення порушених прав ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції не звернув увагу на приписи п.8 ч.1 ст.239 Господарського кодексу /ГК/ України, яким передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції, як, зокрема, зупинення дії ліцензії на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності, що в свою чергу призвело до неправильно вирішення справи по суті.

Відповідач МФ України, як суб`єкт владних повноважень, виконував покладені на нього обов`язки, діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено під час судового розгляду, 26.10.1999р. державним реєстратором Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської обл. зареєстровано ФОП ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії В02 № 097228 від 26.10.1999р. (Т.1, а.с.19).

22.06.2006р. відповідачем МФ України видано ФОП ОСОБА_1 ліцензію серії АВ № 082992 від 22.06.2006р. для організації діяльності з проведення азартних ігор (діяльність з організації та проведення азартних ігор на гральних автоматах) строком дії з 17.05.2006р. до 16.05.2011р. (Т.1, а.с.16).

12.02.2008р. Закарпатською обласною державною адміністрацією видано позивачу ліцензію серії АВ № 368394 від 12.02.2008р. для здійснення такого виду діяльності як організація та утримання тоталізаторів, гральних закладів, строком дії з 12.02.2008р. до 11.02.2013р. (Т.1, а.с.17).

Наказом МФ України № 650 від 08.05.2009р. на виконання розпорядження КМ України № 494-р «Про заходи щодо підвищення рівня безпеки громадян» зупинено до 07.06.2009р. дію ліцензій МФ України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор, виданих суб`єктом господарювання, згідно з переліком що додається (Т.1, а.с.18).

Серед переліку суб`єктів господарювання, яким зупинено дію ліцензій МФ України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор (додаток до наказу № 650 від 08.05.2009р.) зазначено позивача ФОП ОСОБА_1 (Т.1, а.с.230).

В жовтні 2019 року позивач ФОП ОСОБА_1 подала до Великої Палати Верховного Суду заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.07.2013р., ухвал Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2015р. та Вищого адміністративного суду України від 20.01.2016р. на підставі п.3 ч.5 ст.361 КАС України у зв`язку з установленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом. (Т.3, а.с.1).

В обґрунтування поданої заяви позивач покликалася на те, що рішенням ЄСПЛ від 27.06.2019р. у справі «ТзОВ «Світ розваг» та інші проти України» (заява № 13290/11 та 2 інші), яке набуло статусу остаточного 27.09.2019р., ЄСПЛ констатував порушення Україною вимог ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. у зв`язку із анулюванням ліцензій заявників; просив скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.07.2013р., ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2015р., Вищого адміністративного суду України від 20.01.2016р., визнати протиправним і скасувати наказ МФ України № 650 від 08.05.2009р. «Про зупинення дії ліцензій Міністерства фінансів України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор».

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.11.2020р. заяву ФОП ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами судових рішень задоволено частково; постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.07.2013р., ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2015р. та Вищого адміністративного суду України від 20.01.2016р. скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (Т.3, а.с.235-240).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції, з урахуванням висновків ЄСПЛ, виходив з того, що у законодавстві щодо ліцензування міститься вичерпний перелік підстав та порядку анулювання ліцензій; також його норми не зазначають про можливість «зупинення дії» ліцензії з різних підстав.

Органи виконавчої влади наділені повноваження зупиняти дію ліцензії, що може виправдовуватися загальними інтересами, зокрема, захист життя, здоров`я та навколишнього середовища, проте у розглядуваній справі не існувало підстав для будь-якого зупинення дії ліцензії. В цьому випадку зупинення дії ліцензії стосувалося всіх ліцензій на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, а не тільки ліцензій суб`єктів господарювання, у діяльності яких були виявлені умови та обставини, що не відповідали заявленій меті зупинення ліцензій (йдеться про один із конкретних гральних закладів, де внаслідок пожежі постраждали люди), і воно (зупинення) стосувалося всіх ліцензій без проведення індивідуальної або навіть загальної оцінки питань стосовно охорони здоров`я, безпеки та пожежної безпеки.

За таких обставин суд вважав, що оспорюване рішення МФ України в частині зупинення дії ліцензії серії АВ № 082992 на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор (діяльність з організації та проведення азартних ігор на гральних автоматах), що видана ФОП ОСОБА_1 , з урахуванням встановлених ЄСПЛ порушень, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулює Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.4 цього Закону реалізацію державної політики у сфері ліцензування здійснює Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, а також органи виконавчої влади, визначені Кабінетом Міністрів України, спеціально уповноважені виконавчі органи рад, уповноважені провадити ліцензування певних видів господарської діяльності.

Постановою КМ України № 1698 від 14.11.2000р. «Про затвердження переліку органів ліцензування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органом, який здійснює ліцензування щодо господарської діяльності з організації та проведення азартних ігор, є МФ України.

Відповідно до Положення про Міністерства фінансів України, затв. постановою КМ України № 1837 від 27.12.2006р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), МФ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується КМ України.

Підпунктом 2 п.3 розпорядження КМ України № 494-р від 07.05.2009р. «Про заходи щодо підвищення рівня безпеки громадян» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язано, у тому числі МФ України, зупинити строком на один місяць дію ліцензій, виданих суб`єктам господарювання, які провадять діяльність у сфері грального бізнесу (крім лотерей), для забезпечення їх перевірки МНС, Держгірпромнаглядом, іншими контролюючими та наглядовими органами з питань забезпечення їх безпечного використання (Т.1, а.с.231-233).

На виконання зазначеного пп.2 п.3 розпорядження наказом МФ України № 650 від 08.05.2009р. зупинено до 07.06.2009р. дію ліцензій МФ України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор, виданих суб`єктам господарювання, згідно з переліком (Т.1, а.с.220).

Серед переліку суб`єктів господарювання, яким зупинено дію ліцензій МФ України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор, який є додатком до зазначеного наказу, вказано позивача ОСОБА_1 (Т.1, а.с.230).

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.09.2011р. визнано незаконним та нечинним пп.2 п.3 розпорядження КМ України № 494-р від 07.05.2009р. «Про заходи щодо підвищення рівня безпеки громадян» (справа № 2а-7273/10/2670, номер рішення в ЄДРСР 19201524), яка залишена в силі, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.11.2020р. (справа № 2а-7273/10/2670, номер рішення в ЄДРСР 93217998).

У подальшому 27.06.2019р. ЄСПЛ прийняв рішення у справі «ТзОВ «Світ розваг» та інші проти України», що набуло статусу остаточного 27.09.2019р., в якому визнав прийнятною скаргу позивача ОСОБА_1 та встановив порушення національними судами вимог ст.1 Першого протоколу до Конвенції в частині втручання в майнові права заявниці ОСОБА_1 .

У поданій до ЄСПЛ заяві ФОП ОСОБА_2 , серед іншого, стверджувала, що заборона Законом України № 1334-VI від 15.05.2009р. «Про заборону грального бізнесу в Україні» операцій з надання послуг у сфері грального бізнесу, у тому числі, скасування отриманої нею раніше довгострокової ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, становила втручання в її право на мирне володіння своїм майном усупереч ст.1 Першого протоколу до Конвенції; зупинивши дію та анулювавши її ліцензію, держава Україна за відсутності будь-яких належних підстав позбавила її майна, а саме: права користуватися ліцензією протягом сплаченого за неї періоду. Щодо зупинення дії ліцензії, заявниця стверджувала, що її право власності було обмежено не законом, а підзаконними актами, які суперечили чинному на момент подій закону. Отже, розпорядження КМ України та наказ МФ України, якими була зупинена дія ліцензії заявниці, були видані поза межами повноважень (ultra vires).

ЄСПЛ у п.154 свого рішення встановив, що припинення дії дійсної ліцензії на бізнес становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції, і воно має розглядатися за другим абзацом цієї статті як захід з контролю за користуванням майном.

Суд зазначив, що відсутність достатнього перехідного періоду та будь-якого відшкодування були факторами, що призвели до встановлення ЄСПЛ порушень ст.1 Першого протоколу до Конвенції у попередніх справах, які стосувалися анулювання ліцензій за відсутності будь-якого порушення законодавства власниками ліцензій.

У своєму рішенні ЄСПЛ надав значення тому, що попереднє законодавство з питань ліцензування передбачало, що ліцензії діятимуть упродовж певного часу, не можуть бути анульовані довільно, а лише за обмежених обставин, жодної з яких у справі заявниці не було. При цьому заявниця мала право очікувати, що вона зможе продовжити свою господарську діяльність принаймні до кінця дії її ліцензії, а якщо законодавство зміниться упродовж цього періоду - отримати певну форму відшкодування за будь-який невикористаний період дії ліцензії, що залишиться. Навіть якщо спочатку формулювання Закону № 1334-VI могло давати підстави вважати, що повна заборона буде тимчасовою, фактично вона виявилася невизначеною.

В пункті 178 рішення ЄСПЛ зазначив про те, що, непоінформувавши заявницю про те, що невдовзі вона повинна буде припинити свою діяльність, попередня законодавча пропозиція Уряду у сфері грального бізнесу могла підштовхнути її до думки, що їй потрібно більше інвестувати у свій бізнес, щоб мати можливість продовжувати діяльність відповідно до нового режиму регулювання.

Жодної грошової компенсації або будь-яких інших компенсаційних заходів також не передбачалося. Відсутність відшкодування поширилася навіть на прямі витрати, встановлені самою державою за право упродовж певного періоду часу здійснювати діяльність, яку пізніше держава вирішила заборонити, зокрема, плату за ліцензію.

У пункті 180 Рішення ЄСПЛ зауважив, що застосований до заявниці захід був непропорційним насамперед через якість процесу прийняття рішень, який призвів до його застосування, відсутність будь-яких компенсаційних заходів, навіть щодо прямих витрат, встановлених самою державою, та відсутність належного перехідного періоду.

Підсумовуючи, ЄСПЛ констатував порушення вимог ст.1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тим, що ліцензія заявниці була анульована, тому задовольнив вимоги останньої щодо відшкодування pro rata частини плати за ліцензію, яка охопила би період, протягом якого вона не могли вести свою діяльність у сфері грального бізнесу через Закон України «Про заборону грального бізнесу в Україні».

Відтак з огляду на встановлені порушення Конвенції, ЄСПЛ постановив, що Україна повинна сплатити ФОП ОСОБА_2 упродовж трьох місяців - з дати, коли рішення набуде статусу остаточного відповідно до п.2 ст.44 Конвенції, 58500 євро як відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з 2464,50 євро як відшкодування за зупинення дії ліцензії, з розрахунку 82,15 євро за день зупинення ліцензії, та 56765,65 євро як відшкодування за анулювання ліцензії.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Основного закону Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Такі вимоги закону щодо обов`язковості виконання судових рішень та контролю з боку суду за його виконанням відповідають Рекомендаціям Ради Європи в галузі адміністративного судочинства та адміністративного права.

Рекомендації REC (2003) 16 Комітету Міністрів державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом Міністрів 09.09.2003р. на 851 нараді зазначено, що дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у зв`язку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невід`ємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. та набрала чинність в Україні 11.09.1997р., є частиною національного законодавства України.

Відповідно до преамбули Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

В силу вимог ст.2 цього Закону рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» додатковими заходами індивідуального характеру є:

а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції;

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом:

а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі;

б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам від 19.01.2000р. № II (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:

- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

У рішенні ЄСПЛ може бути прямо вказано на необхідність вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру; із самого рішення ЄСПЛ також можна зробити висновок про необхідність відновлення попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції настільки, наскільки це можливо, шляхом повторного розгляду її справи судом, включаючи відновлення провадження у відповідній справі.

Якщо інше не вказано у рішенні ЄСПЛ, повторний розгляд справи судом, у тому числі відновлення провадження у справі, можливий, якщо у рішенні ЄСПЛ, ухваленому на користь заявника, визнано порушення Україною зобов`язань за Конвенцією при вирішенні судом на національному рівні тієї справи, у якій ухвалене судове рішення, про перегляд якого просить цей заявник.

Системний аналіз рішення ЄСПЛ від 27.06.2019р. у справі «ТзОВ «Світ розваг» та інші проти України» дає підстави для висновку, що Суд вказав на наявність у законодавстві щодо ліцензування вичерпного переліку підстав та порядку анулювання ліцензій, а також на відсутність будь-якої згадки про можливість «зупинення дії» ліцензії з різних підстав. Також вказав, що органи виконавчої влади мають повноваження зупиняти дію ліцензії, що може виправдовуватися загальними інтересами, зокрема, захист життя, здоров`я та навколишнього середовища.

Проте, Суд зазначив, що у справі ФОП ОСОБА_1 ніколи не стверджувалося, що існували підстави для будь-якого такого зупинення дії ліцензії. Зупинення стосувалося всіх ліцензій на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, а не тільки ліцензій суб`єктів господарювання, у діяльності яких були виявлені умови та обставини, що не відповідали заявленій меті зупинення ліцензій (йдеться про один із конкретних гральних закладів, де внаслідок пожежі постраждали люди), і воно (зупинення) стосувалося всіх ліцензій без проведення індивідуальної або навіть загальної оцінки питань стосовно охорони здоров`я, безпеки та пожежної безпеки, щодо яких МФ України, орган, який видав наказ, могло мати до гральних закладів та власників ліцензій.

ЄСПЛ дійшов висновку, що особливі повноваження органів виконавчої влади не забезпечили відчутної міри захисту від свавілля, тому положення національного законодавства не відповідали вимогам якості «закону», а отже, зупинення дії ліцензій було незаконним.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорюваний наказ МФ України № 650 від 08.05.2009р. «Про зупинення дії ліцензій Міністерства фінансів України на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор» в частині зупинення дії ліцензії МФ України серії АВ № 082992 на провадження організації діяльності з проведення азартних ігор (діяльність з організації та проведення азартних ігор на гральних автоматах), що видана ОСОБА_1 , з урахуванням встановлених ЄСПЛ порушень, є протиправним та підлягає скасуванню.

Покликання апелянта на ту обставину, що спірний наказ вичерпав свою дію, а строк ліцензії ФОП ОСОБА_1 закінчився, а остання отримала відповідне відшкодування згідно рішення ЄСПЛ, що свідчить про відсутність порушень прав та інтересів позивача, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки повний захист прав та інтересів суб`єкта господарювання досягається не лише отриманням відповідної грошової компенсації, а й визнанням протиправним акту (рішення), який спричинив порушення прав та інтересів особи.

Водночас, закінчення дії наказу та ліцензії перебувало поза волею позивача, остання вживала всіх належних заходів для захисту своїх прав в національних та міжнародних судових органах, через що наведена обставина не може розглядатися як суттєва та вагома перешкода для реалізації права позивача на захист своїх прав та інтересів.

Також публічне встановлення порушення, якого зазнав позивач, у рішенні суду само по собі також є належною додатковою формою відшкодування. У деяких ситуаціях цього є достатньо для виправлення ситуації.

З огляду на викладене, встановлення порушення становить додаткову справедливу сатисфакцію за завдану відповідачем моральну шкоду.

Звідси, констатацію фактів допущених протиправних дій суб`єкта владних повноважень у розглядуваних правовідносинах належить вважати додатковою сатисфакцією позивачу в даній ситуації.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта МФ України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.12.2021р. в адміністративній справі № 2а-0770/791/12 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Міністерство фінансів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 11.04.2022р.