Справа № 750/14235/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О., Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Ганжи Кирила Вікторовича про визнання дій протиправними та скасування рішення про примусове повернення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівської області, головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівської області Ганжи Кирила Вікторовича про визнання протиправним і скасування рішення від 03.11.2021 про примусове повернення позивача як іноземця до країни його походження (Російської Федерації).

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що вказане рішення є протиправним і таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що під час його винесення позивачу не було забезпечено перекладача та не роз`яснено його права; не здійснено належну ідентифікацію позивача як особи, яка не мала при собі документів; не враховано, що позивач постійно проживає в Україні з 2013 року, є одруженим на громадянці України, а тому, примусове повернення до країни походження буде непропорційним втручання в право на повагу до приватного та сімейного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2021 р. позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівської області від 03.11.2021 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження (Російської Федерації).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівської області 2000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.02.2022.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022 продовжено строк розгляду апеляційної скарги Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2021 р. Призначено розгляд апеляційної скарги на 23.02.2022 о 12-45.

Представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала вимоги апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Головний спеціаліст Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Ганжи Кирила Вікторовича у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Російської Федерації і з 2013 року постійно проживає на території України (а.с. 19, 21).

З 19.03.2009, позивач перебуває в шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (раніше - ОСОБА_2 ; а.с. 27, 27 зв.).

У червні 2014 року позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, який дійсний до 03.06.2015 (а.с. 25).

03.11.2021 співвідповідачем було складено у відношенні позивача протокол про адміністративне правопорушення, яким зафіксоване порушення правил перебування на території України, що виражається в проживанні без документів на право проживання в Україні та ухиленні від виїзду після закінчення 17.05.2014 терміну перебування (а.с. 22).

Того ж дня, співвідповідачем винесено постанову № 000668, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП і накладено штраф у сумі 2550 грн (а.с. 63).

03.11.2021 співвідповідач виніс рішення про примусове повернення позивача до країни походження - Російської Федерації (далі - рішення; а.с. 23).

Позивач з вказаним рішенням не погодився, адже вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, і оскаржив його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що для застосування у відношенні до позивача положень частини першої статті 26 Закону, необхідно доведення порушення останнім законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства і, як наслідок цього, - обов`язкове зазначення в мотивувальній частині рішення конкретної законодавчої норми матеріального права, порушеної позивачем. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення така норма не вказана, а посилання лише на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП є недостатнім для ухвалення рішення, з огляду на те, що КУпАП не належить до сфери законодавства, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк, приймаючи рішення про примусове повернення, міграційний орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, оскільки позивачем було порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. (ст. 288 КАС України)

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

За приписами частини 1 статті 31 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що 03.11.2021 міграційним органом винесено рішення про примусове повернення позивача до країни походження - Російської Федерації, в якому зазначено про те, що позивач незаконно проживав на території України по паспорту громадянина РФ, термін проживання на території України закінчився 16.05.2014, до міграційної служби України не звертався з метою оформлення дозволу на імміграцію, який було надано 04.06.2014 до 03.06.2015, яким позивач не скористався. Також, зазначено і про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. (а.с. 23)

Тож, з наведеного слідує, що підставою прийняття даного рішення слугував саме факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.

Хоча суд першої інстанції наголосив на тому, що для застосування у відношенні до позивача положень частини першої статті 26 Закону, необхідно доведення порушення останнім законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства і, як наслідок цього, - обов`язкове зазначення в мотивувальній частині рішення конкретної законодавчої норми матеріального права, порушеної позивачем. У мотивувальній частині рішення така норма не вказана, а посилання лише на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП, є недостатнім для ухвалення рішення з огляду на те, що КУпАП не належить до сфери законодавства, що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а має інше завдання - охорону прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України (ст. 1 КУпАП).

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення міграційного органу про примусове повернення позивача до країни походження, містить основний виклад обставин, обґрунтування підстав для прийняття саме такого рішення, водночас, колегією суддів не встановлено наявності спростувань факту порушення позивачем вимог міграційного законодавства, а саме, проживання на території України оформлення законного статусу. Факт порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців, а саме, правил перебування в Україні, внаслідок проживання без документів на право проживання та ухилення від виїзду з України після завершення терміну перебування, встановленого п. 2 Порядку, не більше ніж як 90 днів протягом 180 днів з моменту в`їзду, підтверджується копіями паспорта позивача серії НОМЕР_1 та міграційної картки, яка містить відомості про дату його прибуття в України - 16.02.2014, що є важливим при вирішенні даного спору по суті вимог.

Крім того, сама форма рішення про примусове видворення затверджена додатком 1 до Інструкції від 23.04.2021 № 353/271/150, якою передбачено чіткі форми та вимоги її заповнення, яким, на переконання колегії суддів, останнє відповідає.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

За даних обставин, держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, але у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги посилання на повагу до свого приватного і сімейного життя, щодо того, що відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно вказаного висновку, суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу позивача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 23 січня 2020 року у справі 343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18 та від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Також, колегією суддів враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи, з огляду на що, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 грудня 2021 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Ганжи Кирила Вікторовича про визнання дій протиправними та скасування рішення про примусове повернення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

Я.М. Василенко