Справа № 380/1104/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1104/21 пров. № А/857/22967/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року (суддя Мричко Н.І., час ухвалення 16:48 год., місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту 05.10.2021),

в адміністративній справі №380/1104/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 ,

про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила: 1) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2018 по 18.12.2020 без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів у сумі 215471,94 грн; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2018 по 18.12.2020 без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів у сумі 215471,94 грн..

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив адміністративний позов залишити без задоволення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 39921,28 грн.. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 39921,28 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів солідарно за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь позивача по 199,64 грн. судового збору.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач Військова частина НОМЕР_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у відповідача військової частини НОМЕР_1 на момент звільнення позивача з військової служби були відсутні підстави для виплати їй індексації грошового забезпечення. Також вказує апелянт, що індексація грошового забезпечення, яка проведена позивачу на виконання рішення суду, не входить до грошового забезпечення, а тому положення Кодексу законів про працю України не поширюються на вимоги позивача щодо виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 30.09.2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.10.2018 №7-РС позивача звільнено у запас за підпунктом б пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.11.2018 №166 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського РВК Львівської області (а.с. 7).

У зв`язку з не нарахуванням та невиплатою індексації грошового забезпечення, позивач звернулася з відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі №380/5273/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.11.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.11.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.11.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 3-6).

На виконання вказаного рішення суду позивачу 18.12.2020 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн. (а.с. 11, 102).

Виходячи з наявності підстав для зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернулася із цим позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів нарахувати позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Проте суд враховував очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, та встановив, що середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку має бути перераховане та виплачене позивачу у розмірі 39921,28 грн..

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі №380/5273/20 встановлено, що нарахування грошового забезпечення позивачу здійснювала військова частина НОМЕР_1 , а виплату нарахованого військова частині НОМЕР_2 .

Вказані обставини у відповідності до частини четвертої статті 78 КАС України не підлягають доказуванню.

Отже, колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідачі зобов`язані були виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день виключення зі списків особового складу військової частини, а це 01.11.2018. Проте відповідачі виконали свій обов`язок лише 18.12.2020. Таким чином, оскільки військовослужбовцю (працівникові) не виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення грошового забезпечення (середнього заробітку) за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 30.09.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідачами виплачено позивачу 18.12.2020 року індексацію грошового забезпечення у сумі 39930,20 грн. на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі №380/5273/20.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про зобов`язання відповідачів нарахувати позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02.11.2018 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 18.12.2020, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Згідно відомостей, що наведені у довідці Військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2021 року №548, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складав: вересень 2018 року 8527,20 грн., жовтень 2018 року 8527,20 грн. (а.с. 110).

Таким чином встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 17054,40 грн.. Кількість робочих днів у вересні та жовтні 2018 року становив 42 дня (у вересні 2018 року- 20 днів, у жовтні 2018 року 22 день). Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 406,06 грн. (17054,40 грн./42 робочих дня). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 216023,92 грн. (406,06 х 532), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (39930,20 грн.).

Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 39930,20 грн./ 216023,92 грн. (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,1848.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 39921,22 грн. (середня заробітна плата позивача за один день 406,06 х 532 днів затримки розрахунку х 0,1848 = 39921,22).

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 02.11.2018 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 17.12.2020, становить 39921,22 гривень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, відтак є безпідставними.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року в адміністративній справі №380/1104/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Р. Й. Коваль