Справа № 300/1906/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/1906/21 пров. № А/857/23207/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Шумей М.В.), ухвалене в порядку письмового провадження в м.Івано-Франківськ 10 листопада 2021 року у справі №300/1906/21 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

27.04.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури, просив: визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, що полягає у невиплаті вихідної допомоги при звільненні; зобов`язати Івано-Франківську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити вихідну допомогу при звільненні та стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз норм Закону №1687 та КЗпП України дозволяє дійти висновку, що такими передбачено виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми КЗпП України, однак не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні. Суд першої інстанції вказав, що оскільки Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством. Суд першої інстанції вказав, що право позивача на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги визначено Законом і цей Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Суд першої інстанції вказав, що саме у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Суд першої інстанції дійшов висновку, що встановивши факт не здійснення повного розрахунку при звільненні, в суду відсутні перешкоди у зобов`язанні органу таку виплату здійснити, однак, визначити конкретну суму заробітку, що підлягає стягненню немає можливості, оскільки момент фактичного розрахунку ще не настав.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Івано-Франківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що норми Закону №113-ІХ є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. Скаржник вказує, що з дня набрання чинності вказаним Законом особливості застосування до прокурорів норм КЗпП України встановлюються Законом України «Про прокуратуру», який і поширюється на спірні правовідносини. Скаржник зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 цього Закону та вважає, що відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, оскільки позивач права на отримання такої не набув. Також вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 15.03.2021.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, Законом України «Про прокуратуру» залишено без врегулювання порядок звільнення прокурорів та трудові гарантії при цьому, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України. Зазначає, що скаржник повинен був дотримуватись вимог чинного законодавства під час звільнення та виплатити всі гарантовані законодавством кошти, в тому числі і вихідне допомогу. Також вказує, що про порушення своїх прав дізнався тільки 29.03.2021, отримавши Наказ №221-к від 12.03.2021 про звільнення.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 03.09.2020 по 15.03.2021 працював в органах прокуратури України, Наказом Івано-Франківської обласної прокуратури №221-К від 12 березня 2020 року звільнений з посади прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15 березня 2021 року.

Зазначеним Наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Івано-Франківської області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Відповідно до довідки Івано-Франківської обласної прокуратури від 16.03.2021 №21-109вих21 про нараховані суми виплат при звільненні у березні 2021 року розмір нарахованих виплат за період з 01.03.2021 по 15.03.2021 становив 90276,76 грн. без виключення сум відрахування на податку, а саме: допомога по тимчасовій непрацездатності по листку непрацездатності; компенсація за невикористані дні відпустки в кількості 116 календарних днів.

Вважаючи, що на момент звільнення не здійснено повний розрахунок за час існування трудових відносин, а саме не виплачено вихідну допомогу, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначено статтею 51 Закону № 1697-VII відповідно до положень пункту 9 частини 1 якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої, на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Вказаним Законом внесені зміни також у КЗпП України, а саме: статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Згідно з пунктом 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16 та від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин. Основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі неуспішного проходження атестації.

Загальною нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Верховний Суд у численних постановах, зокрема, від 27 травня 2021 року в справі №380/4855/20, від 24 червня 2021 року в справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від 12 серпня 2021 року в справі №420/4554/20 вказував, що приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України. Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже, частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

За наведено правового регулювання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення такої з огляду на положення статті 116 та статті 117 КЗпП України та враховуючи, що саме у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, що протиправно не було зроблено відповідачем.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача, зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу вихідну допомогу та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку є належним та ефективним заходом захисту порушених прав, позаяк забезпечить поновлення порушених прав та буде адекватним наявним обставинам.

Щодо аргументів скаржника про оскарження ОСОБА_1 Наказу Івано-Франківської обласної прокуратури №221-К від 12 березня 2020 року як однією з підстав для відмови в позові про нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні, то суд апеляційної інстанції зауважує, що питання щодо правомірності звільнення позивача та, відповідно, винесення зазначеного наказу не впливає на право позивача одержати спірну вихідну допомогу в момент звільнення.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності бездіяльності відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні та наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі №300/1906/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей