Справа № 300/3963/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/3963/21 пров. № А/857/23348/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року (прийняте у м. Івано-Франківську, суддею Тимощук О. Л.) у справі № 300/3963/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому в день звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за не отримане речове майно, індексації грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.07.2017 по день фактичної виплати 09.08.2021, терміном 1475 днів, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу військової частини, а саме 26.07.2017, відповідачем не проведено з ним розрахунку з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за не отримане речове майно, індексації грошового забезпечення. Остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням позивача проведено лише 09.08.2021. Позивач вважає, що у цьому випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та у відповідності до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, а саме, з 26.07.2017 по 09.08.2021.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 у день виключення із списків особового складу військової частини компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.07.2017 по день фактичної виплати 09.08.2021 тривалістю 1475 календарних днів в сумі 241 932 гривні 68 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.07.2017 по день фактичної виплати, а саме 09.08.2021, терміном 1475 днів, виходячи з середньоденного заробітку, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні виплат становить 241 932,68 грн, яка розрахована як 63,54 % від розрахованої судом суми 380 756,5 грн.

Також, не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку в частині позову про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та неотримане речове майно. Тому, позовна заява в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та неотримане речове майно, підлягає поверненню на підставі частини 2 статті 123, пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Зазначає, що надавши згоду на звільнення, позивач погодився з тим, що належні йому виплати можуть бути проведені після його звільнення з військової служби.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 на посаді начальника речової служби тилу.

Позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 30.03.2015.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України (по стройовій частині) від 26.07.2017 № 178, 26.07.2017 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Відповідачем 07.02.2020 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 10 978,56 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 № F34МТ26С231S7FP2 від 26.07.2021 та довідкою № 50/41-1832 від 02.11.2021.

Відповідно до виписки по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 №3S25898OKN39PA38 від 26.07.2021 та довідки № 50/41-1832 від 02.11.2021, ВЧ НОМЕР_2 18.03.2021 перераховано ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 14 567,66 грн.

15.07.2021 ОСОБА_1 частково виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 53 520,80 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 № 9LQL3DK7P02PDT5T від 26.07.2021 та довідкою № 50/41-1832 від 02.11.2021 (а.с. 13).

Також, на рахунок позивача ВЧ НОМЕР_2 09.08.2021 донараховано індексацію грошового забезпечення та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації в розмірі 131 276,82 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку ОСОБА_1 № GQGVB54D2B2JD2KDDSL 09.08.2021 (а.с. 36), з яких відповідно до довідки № 50/41-1832 від 02.11.2021 доплата індексації грошового забезпечення становить 38 878,00 грн та компенсація втрати частини доходів - 92 398,82 грн.

Факт нарахування позивачу зазначених вище виплат після виключення позивача 26.07.2017 зі списків особового складу військової частини, а також розміри таких виплат не заперечується відповідачем.

Вважаючи протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо непроведення повного розрахунку та невиплати позивачу на день виключення із списків особового складу військової частини компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової компенсації за неотримане речове майно, а також індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації, позивач, через уповноваженого представника, звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки ОСОБА_1 компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу не підлягала виплаті, а була виплачена на виконання судового рішення від 27.04.2021 № 300/376/21 разом із виплатою індексації грошового забезпечення, підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині невиплати у день звільнення з військової служби компенсації втрати частини доходів з зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення відсутні. Виходячи з принципу пропорційності, беручи до уваги позицію Верховного Суду, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 241932,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 63,54 % від розрахованих судом 380 756,5 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду враховує таке.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Проте, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, колегія суддів вважає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, проте поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи видно, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 09.08.2021 на виконання рішення суду, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, на переконання колегії суддів, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України є безпідставними.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

З огляду на зазначене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позаяк позивачу компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення на момент виключення зі списків особового складу не підлягала виплаті, а була виплачена на виконання судового рішення від 27.04.2021 № 300/376/21 разом із виплатою індексації грошового забезпечення, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині невиплати у день звільнення з військової служби компенсації втрати частини доходів з зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Відповідно, зазначена виплата не підлягає врахуванню при розрахунку середнього грошового забезпечення, яке підлягає нарахуванню та виплаті позивачу у зв`язку з непроведенням своєчасного розрахунку при звільнені.

Разом з тим, суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування за час затримки, неправильно застосував принцип співмірності та пропорційності.

Так, що стосується сум, належних до виплати позивачу на момент виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 , однак виплачених після такого виключення, то наявними в матеріалах справи банківськими виписками з рахунку ОСОБА_1 та довідкою № 50/41-1832 від 02.11.2021 підтверджено нарахування ВЧ НОМЕР_2 позивачу грошових коштів в загальному розмірі 117 945,02 грн, з яких, зокрема, 07.02.2020 нараховано 10 978,56 грн (а.с. 15, 63), 18.03.2021 - 14 567,66 грн (а.с. 14, 63), 15.07.2021 - 53 520,80 грн (а.с. 13, 63) та 09.08.2021 - 38 878,00 грн (а.с. 36, 63).

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, відповідно до отриманої від відповідача довідки № 50/41-1408 від 30.08.2021 про середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , загальна сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням (травень та червень 2017 року) становила 15 746,26 грн, а саме: у травні 2017 року - 7873,13 грн, у червні 2017 року - 7873,13 грн.

Середньоденна заробітна плата склала 258,14 грн (15 746,26 грн/61 день).

Розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 258,14 грн також підтверджується і наданою ВЧ НОМЕР_2 довідкою № 50/41-1407 від 30.08.2021 про середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачу з 27.07.2017 по 09.08.2021 становить 1475 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку при звільненні становить 380 756,5 грн (258,14 грн х 1475 днів).

Між тим, вищевказану суму середнього заробітку (380 756,5 грн) не можна вважати співмірною, оскільки така в кілька разів перевищує суму заборгованості - 117 945,02 грн.

Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а.

Істотність частки виплаченої індексації грошового забезпечення у порівнянні із середнім заробітком становить - 0,3098 (117 945,02 грн /380 756,50 грн).

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 117 958,36 грн (258,14 грн Ч 0,3098 Ч 1475 днів = 117 958,36 грн).

Тобто, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також не наведення позивачем підстав, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення його права і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу - середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 26.07.2017 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення, а саме 09.08.2021 - становить 117 958,36 грн.

Що стосується доводів скаржника щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду в частині позову про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та неотримане речове майно, суд вважає такі безпідставними, оскільки, як зазначив суд першої інстанції, повний розрахунок з ОСОБА_1 був проведений відповідачем 09.08.2021.

Тому, оскільки відлік строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення починається з моменту виплати позивачу всіх належних до сплати сум грошового забезпечення, строк звернення до суду з вказаним позовом позивачем не пропущено.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, однак із помилковим визначенням істотності частки недоплаченої суми грошового забезпечення порівняно із середнім заробітком позивача, застосовуючи до цих правовідносин принцип справедливості та співмірності, а тому оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає зміні, що частково підтверджує доводи апеляційної скарги відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року в адміністративній справі № 300/3963/21 змінити, а саме: в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання 241 932 (двісті сорок одна тисяча дев`ятсот тридцять дві) гривні змінити формулюванням 117 958,36 (сто сімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 36 коп.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року в адміністративній справі № 300/3963/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин