Справа № 160/6981/21
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2021 року Справа № 160/6981/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Молоданова М.Ю.,
представника позивача: Александрової І.І.,
представника відповідача: Ольховського С.В.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -
30.04.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі ДОВ ФСЗІ, позивач) до Комунального підприємства «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради (далі КП «Міська інфраструктура» ДМР, відповідач), в якій позивач просить:
- стягнути з Комунального підприємства «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік у розмірі 829596,00 грн.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що відповідач на виконання вимог ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року №875 (далі Закон №875-ХІІ), як юридична особа, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст.19 цього Закону, повинен був сплатити позивачу адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньорічної заробітної плати на цьому підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняті ними, проте, відповідач означені вимоги закону не виконав, тому позивач просить стягнути суму вказаних адміністративно-господарських санкцій в судовому порядку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 року позовну заяву Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/6981/21, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 07.06.2021 року за наявними у справі матеріалами у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Крім того, вищезазначеною ухвалою суду витребувано у Комунального підприємства «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради докази щодо вжиття заходів для дотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році; належним чином завірені копії звітів за Формою звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», які подавалися Комунальним підприємством «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради протягом 2020 року до Центру зайнятості; копії оголошень у друкованих засобах масової інформації або розміщених в мережі Інтернет про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році (у разі наявності).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 року вирішено перейти до розгляду адміністративної справи №160/6981/21 за позовною заявою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради про стягнення адміністративно-господарських санкцій за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче судове засідання на 03.08.2021 року об 11:30 год.
Також, вказаною ухвалою суду у відповідача повторно витребувано додаткові докази, а саме: докази щодо вжиття заходів для дотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році; належним чином завірені копії звітів за Формою звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», які подавалися Комунальним підприємством «Міська інфраструктура» Дніпровської міської ради протягом 2020 року до Центру зайнятості; копії оголошень у друкованих засобах масової інформації або розміщених в мережі Інтернет про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році (у разі наявності).
Сторони в підготовче судове засідання 03.08.2021 року не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлені належним чином. При цьому, 03.08.2021 року відповідачем до суду подано заяву про відкладення підготовчого судового засідання на інший день та надання додаткового часу для виконання ухвали суду від 05.07.2021 року щодо надання додаткових доказів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 року заяву представника відповідача про відкладення підготовчого судового засідання було задоволено частково та продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/6981/21 до 14 вересня 2021 року.
Також, цією ж ухвалою суду відповідачу встановлено строк на надання витребуваних судом доказів - не пізніше наступного підготовчого судового засідання з розгляду справи, яке призначено на 14 вересня 2021 року о 10:00 год.
Відповідно до довідки секретаря судового засідання Молоданова М.Ю. від 14.09.2021 року №609 справа №160/6981/21 знята з розгляду 14.09.2021 року у зв`язку із прийняттям участі судді Турової О.М. у підготовці суддів окружних адміністративних судів в режимі онлайн для підтримання кваліфікації у період з 13.09.2021 року по 17.09.2021 року включно.
При цьому, згідно з довідкою Відділу управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 року суддя Турова О.М. у період з 13.09.2021 року по 17.09.2021 року, включно, проходить підготовку в Дніпропетровському регіональному відділенні Національної школи судді України.
Питання про призначення наступного підготовчого судового засідання з розгляду справи №160/6981/21 було вирішено першого робочого дня та ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2021 року, враховуючи необхідність надання відповідачу додаткового часу для надання суду додаткових доказів у справі, з метою дотримання строків проведення підготовчого провадження, встановлених ч.4 ст.173 КАС України, а також задля належної підготовки справи для розгляду по суті, було вирішено продовжити підготовче провадження до 29 вересня 2021 року.
Наступне підготовче судове засіданні призначено на 29 вересня 2021 року на 15:00 год.
У підготовче судове засідання 29.09.2021 року представник позивача з`явився, подав до канцелярії суду заяву на ознайомлення з матеріалами справи від 29.09.2021 року та клопотання про продовження підготовчого провадження для надання відповіді на відзив від 29.09.2021 року.
У підготовче судове засідання 29.09.2021 року представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року продовжено строк підготовчого провадження в адміністративній справі №160/6981/21 до 04.10.2021 року та наступне підготовче судове засідання з розгляду справи призначено на 04 жовтня 2021 року о 14:00 год.
01.10.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останнім викладено позицію, аналогічну висловленій у позовній заяві, та додатково зазначено, що згідно з пп.14.1.121 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України неприбуткові підприємства, установи та організації - це неприбуткові підприємства, установи та організації, які не є платниками податку на прибуток підприємств відповідно до п.133.4 ст.133 цього Кодексу. Обов`язковою умовою для неприбуткових організацій є використання своїх доходів (прибутків) виключно для фінансування видатків на утримання такої неприбуткової організації, реалізації мети (цілей, завдань) та напрямів діяльності, визначених установчими документам. Також однією із вимог неприбуткової організації є внесення контролюючим органом до Реєстру неприбуткових установ та організацій (пп.133.4.2 п.133.4 ст.133 Податкового кодексу України). Так, на сайті Реєстру неприбуткових установ та організацій інформація стосовно КП «Міська інфраструктура» ДМР відсутня і як неприбуткова установа відповідач не значиться. Копія довідки органу державної податкової служби про включення КП «Міська інфраструктура» ДМР до Реєстру неприбуткових установ до ДОВ ФСЗІ відповідачем не надано. Відповідач зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань як юридична особа з 20.04.2015р. як комунальне підприємство. Така організаційно-правова форма та відсутність мети отримання прибутку не може бути підставою для звільнення від обов`язку, передбаченого ч.1 ст.20 Закону №875-ХІІ, з працевлаштування осіб з інвалідністю. Таким чином, з доданих відповідачем до відзиву документів, не вбачається законодавчого підтвердження, що відповідач, як неприбуткова установа, звільняється від сплати адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, передбачених ст.20 Закону №875-ХІІ.
Сторони у підготовче судове засідання 04.10.2021 року не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу №160/6981/21 до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 02 листопада 2021 року о 13:00 год.
Відповідно до довідки секретаря судового засідання Молоданова М.Ю. від 02.11.2021 року №695 справа №160/6981/21 знята з розгляду 02.11.2021 року у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Турової О.М.
Наступне судове засідання у справі призначено на 17.11.2021р. о 16:00год.
У судовому засіданні 17.11.2021р. представник позивача підтримав пред`явлений позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому та у відповіді на відзив доводи, просив повністю задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні пред`явлений позов не визнав та заперечував проти його задоволення у повному обсязі, посилаючись на доводи, висловлені у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Згідно з п.2.1, п.3.5, п.5.1-5.2 Статуту КП «Міська інфраструктура» ДМР, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради «Про затвердження Статуту КП «Міська інфраструктура» ДМР у новій редакції у зв`язку зі збільшенням статутного капіталу» від 23.06.2021р. №72/8, метою створення і діяльності підприємства є господарська діяльність для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою отримання прибутку. Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески, передані підприємству власником; доходи, отримані від господарської діяльності; надходження від здачі в оренду майнових об`єктів; кредити банків та інших кредиторів; майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, згідно з чинним законодавством України; амортизаційні відрахування; прибуток від позареалізаційних операцій; кошти, отримані з міського бюджету на виконання державних або місцевих програм, затверджених міською радою; інші джерела, не заборонені чинним законодавством України. Основним узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності підприємства є прибуток. Розподіл прибутку проводиться після відрахування відповідних податків та обов`язкових платежів до бюджету.
23.02.2021 року на адресу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вх. №1542) від КП «Міська інфраструктура» ДМР надійшов Звіт за формою №10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік.
Згідно із вказаним звітом відповідача у 2020 році на підприємстві середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) за рік становила - 125 осіб, при цьому, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0 осіб, тобто на підприємстві не працювало жодної особи з інвалідністю у 2020 році, хоча кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» повинна становити - 5 осіб.
Також, відповідно до інформації звіту відповідача середньорічну заробітну плату штатного працівника у 2020 році встановлено в розмірі 165919,2грн.
При цьому, у рядку 6 Звіту форми №10-ПОІ за 2020 рік відповідачем суму коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю не визначено.
Водночас, згідно з розрахунком суми позову, наданим позивачем, відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування 5 осіб з інвалідністю, що стало підставою для нарахування адміністративно-господарських санкцій у сумі 829596,00грн. із розрахунку - 165919,2грн. (середньорічна заробітна плата штатного працівника у 2020 році) х 5 (кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого ст.19 Закону №875-ХІІ нормативу).
Оскільки, відповідачем не було забезпечено встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та не сплачено відповідні адміністративно-господарські санкції, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України задекларовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).
Положенням статті 17 Закону № 875-ХІІ визначено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.
За змістом приписів ч.ч.1-3 статті 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Частиною 5 статті 19 Закону №875-ХІІ передбачено, що виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Відповідно до ч.7 статті 19 Закону №875-ХІІ Порядок реєстрації у Фонді соціального захисту осіб з інвалідністю, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту осіб з інвалідністю, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.
Судом встановлено, що КП «Міська інфраструктура» ДМР на виконання вимог означених норм подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт за Формою №10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) за рік становила - 125 осіб, з яких середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0 осіб, при цьому, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону №875-ХІІ повинна становити - 5 осіб.
Зважаючи на приписи ст.19 Закону №875-ХІІ, суд дійшов висновку, що відповідачем було вірно визначено норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу КП «Міська інфраструктура» ДМР за 2020 рік. Означене позивачем також не заперечувалося.
Частиною 3 статті 18 Закону №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім того, частинами 1, 4 статті 20 Закону №875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
Частиною 1 статті 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині 1 статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції, як, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.
Санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону №875-ХІІ.
Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.
Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).
Так, відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини 2 статті 218 Господарського кодексу України витікає, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
При цьому, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема: за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Так, у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у незабезпеченні середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.
Відповідно до частини 1статті 18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Водночас, як зазначалося вище, згідно з частиною 3 статті 18 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом статті 18-1 Закону №875-ХІІ пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань здійснює Державна служба зайнятості.
Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VІ (далі - Закон №5067) роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону №5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (далі Порядок - №316).
Відповідно до пунктів 3-6 розділу І Порядку №316 форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.
Актуальність зазначених у формі № 3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку.
Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Роботодавець визначає вид звітності - первинна або уточнювальна.
Первинна звітність подається з метою інформування про наявність попиту на робочу силу (вакансії).
Уточнювальна звітність подається в разі необхідності на заміну первинної та містить уточнення характеристик вакансії: умов праці, розміру заробітної плати, вимог до претендента тощо. При цьому не можуть бути змінені дані щодо кількості вакансій та назви професії (посади).
Отже, в контексті прийнятого Закону №5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Суд звертає увагу на те, що періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Так, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018р. у справі №806/1368/17, від 20.05.2019р. у справі №820/1889/17.
До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів в силу приписів частини 3 статті 17, частини 1 статті 18, частин 2, 3 та 5 статті 19 Закону № 875-ХІІ фактично віднесено укладання трудового договору з інвалідом, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці).
Верховний Суд розглядав справи з подібними правовідносинами (постанови від 07.02.2018р. у справі №П/811/693/17, від 02.05.2018р. у справі №804/8007/16, від 13.06.2018р. у справі №819/639/17, від 20.05.2019р. у справі №820/1889/17) та зробив правовий висновок про те, що закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів. Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року.
При цьому, як зазначалося вище, до обов`язків роботодавців стосовно забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування, крім створення відповідних робочих місць, також відноситься і надання Державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування, і саме подання такої інформації (звітність форми №3-ПН) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й) (у період до 07.02.2017 року) та не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії (починаючи з 07.02.2017 року) може свідчити про вчинення роботодавцем усіх дій, необхідних дій для працевлаштування осіб з інвалідністю і, відповідно, про наявність підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Будь-які інші дії роботодавців не виправдовують та не звільняють від відповідальності за порушення правил господарської діяльності.
Проте, у даному випадку відповідач не надав суду жодних доказів того, що він вжив залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу у 2020 році. Зокрема, суду не надані докази, що відповідач протягом 2020 року створив робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформував у порядку, визначеному законом, центр зайнятості про наявність вільних вакансій на підприємстві з наданням відповідної характеристики вакантного місця саме для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю.
При цьому, неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме: не подання звітів за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» про наявність вакансій для осіб з інвалідністю державній службі зайнятості є порушенням вищезазначених норм матеріального права та підставою стверджувати, що роботодавцем не вжито всіх залежних від нього заходів задля дотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого ст.19 Закону №875-ХІІ.
Також відповідачем не надано суду жодних інших доказів щодо вжиття ним будь-яких заходів для дотримання вимог ст.19 Закону №875-ХІІ, як-то копій оголошень у друкованих засобах масової інформації або розміщених в мережі Інтернет про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році тощо.
Відтак, застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій є правомірним.
При цьому, передбачена частиною першою статті 20 Закону №875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку сплати адміністративно-господарської санкції на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону №875-ХІІ, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону №875-ХІІ, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні особи з інвалідністю, яка звернулась до роботодавця самостійно чи була направлена до нього державною службою зайнятості.
Встановлені судом обставини в ході розгляду цієї справи свідчить про невиконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативів, встановлених ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування.
Відповідно до розрахунку адміністративно-господарських санкцій, нарахованих відповідачу за 2020 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу КП «Міська інфраструктура» ДМР становить - 125 осіб, з яких середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0 осіб, при цьому, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону №875-ХІІ повинна становити - 5 осіб; фонд оплати праці штатних працівників, грн. склав у розмірі 20739900,0грн.; перераховано коштів адміністративно-господарських санкцій за не зайняті робочі місця для осіб з інвалідністю, грн. - 0 грн., а тому, сума адміністративно-господарських санкцій за недотримання відповідачем у 2020 році нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» дорівнює 829596,00грн. із розрахунку - 165919,2грн. (середньорічна заробітна плата штатного працівника у 2020 році, розрахована таким чином: 20739900,0грн. : 125) х 5 (кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого ст.19 Закону №875-ХІІ нормативу).
Доводи відповідача відносно того, що КП «Міська інфраструктура» ДМР у 2020 році повністю утримувалося за рахунок коштів місцевого бюджету, як неприбуткове (збиткове) підприємство, тому відповідно до приписів ст.20 Закону №875-ХІІ має бути звільнене від сплати адміністративно-господарських санкцій за недотримання нормативу робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого ст.19 цього Закону, як підприємство, що повністю утримується за рахунок коштів державного або місцевого бюджетів, висновків суду про правомірність застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій не спростовують, з огляду на таке.
Згідно з п.2.1, п.3.5, п.5.1-5.2 Статуту КП «Міська інфраструктура» ДМР, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради «Про затвердження Статуту КП «Міська інфраструктура» ДМР у новій редакції у зв`язку зі збільшенням статутного капіталу» від 23.06.2021р. №72/8, метою створення і діяльності підприємства є господарська діяльність для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою отримання прибутку. Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески, передані підприємству власником; доходи, отримані від господарської діяльності; надходження від здачі в оренду майнових об`єктів; кредити банків та інших кредиторів; майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, згідно з чинним законодавством України; амортизаційні відрахування; прибуток від позареалізаційних операцій; кошти, отримані з міського бюджету на виконання державних або місцевих програм, затверджених міською радою; інші джерела, не заборонені чинним законодавством України. Основним узагальнюючим показником фінансових результатів господарської діяльності підприємства є прибуток. Розподіл прибутку проводиться після відрахування відповідних податків та обов`язкових платежів до бюджету.
Отже, Статут позивача чітко говорить про те, що КП «Міська інфраструктура» ДМР є комунальним унітарним комерційним підприємством, метою створення і діяльності якого є господарська діяльність для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою отримання прибутку. Відтак, відповідач не є неприбутковою організацією.
При цьому, позивачем не наведено жодної норми законодавства, яка б звільняла роботодавця від сплати адміністративно-господарських санкцій на підставі ознаки неприбутковості.
Поняття неприбуткові організації є ширшим ніж поняття «підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів», зазначене у частині 1 статті 20 Закону №875-ХІІ, отже, перебування підприємства установи і організації у реєстрі неприбуткових організацій не може безумовно свідчити, що зазначені підприємства установи і організації повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Збитковість діяльності підприємства у певному періоді не може бути підставою для звільнення такого підприємства від обов`язку, передбаченого ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо дотримання нормативу робочих місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю.
Водночас, зі змісту наведених положень Статуту відповідача, зокрема п.3.5 Статуту КП «Міська інфраструктура» ДМР, слідує, що джерелами формування майна підприємства є не лише кошти місцевого бюджету. При цьому, Статут відповідача не містить положення сто воно того, що КП «Міська інфраструктура» ДМР є підприємством, що повністю утримується за рахунок коштів місцевого бюджету.
За наведених обставин, відповідачем не надано належних доказів того, що КП «Міська інфраструктура» ДМР є підприємством, що повністю утримується за рахунок коштів місцевого бюджету, а, відтак, це підприємство зобов`язано сплачувати адміністративно-господарські санкції за недотримання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, і не зайнятих ними.
Як передбачено статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене у сукупності, суд вважає, що позовна заява Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Беручи до уваги відсутність витрат суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів стягненню з відповідача не підлягає.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 29.11.2021р.

Суддя: О.М. Турова