Справа № 340/3400/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2022-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 340/3400/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу в м. Дніпрі за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 (суддя суду 1 інстанції Жук Р.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання незаконними та скасування вимог,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, в якому просила визнати незаконними та скасувати:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Кіровоградській області № Ф - 100445-53 У від 13 листопада 2018 року, згідно з якою з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість зі сплати єдиного внеску відповідно до ст.25 Закону України «Про та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в сумі 15 819,54 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Кіровоградській області № Ф - 100445-53 У від 12 серпня 2019 року, згідно з якою з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість зі сплати єдиного внеску відповідно до ст.25 Закону України «Про та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в сумі 7 965,54 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Кіровоградській області № Ф - 100445-53 У від 04 лютого 2021 року, згідно з якою з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість зі сплати єдиного внеску відповідно до ст.25 Закону України «Про та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в сумі 14 003,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, не надання належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фізичні особи - підприємці, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи - підприємці. Позивачем протягом 2017 року - 2019 роки та за I-IV квартали 2020 року сплата єдиного соціального внеску самостійно не нараховувалась і не здійснювалась, у зв`язку з чим, в інтегрованій картці платника податків обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску, внаслідок чого відповідачем винесені податкові вимоги.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець Олександрійською райдержадміністрацією за №002008868 та перебувала на податковому обліку в Олександрійському управлінні Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Олександрійська Державна податкова інспекція (м. Олександрія) з 15.02.1994 по 17.06.2021 на загальній системі оподаткування. Дата реєстрації платником єдиного соціального внеску - 10.04.1995.

17.06.2021 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Відповідно до класифікаційних даних, основний вид діяльності позивача за КВЕД - 52 «Роздрібна торгівля; ремонт побутових виробів та предметів особистого вжитку».

Відповідачем в автоматичному режимі визначено позивачу до сплати детальний розрахунок суми недоїмки внеску в розрізі періодів:

загальна сума за 2017 рік становить 8448,00 грн. Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2017 році становила 704,00 грн. (320000*22%);

щоквартально єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців в розмірі 2457,18 грн., загальна сума за 2018 рік становить 9828,72 грн. Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2018 році становила 819,06 грн. (3723,00*22%);

щоквартально єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців в розмірі 2457,18 грн., загальна сума за 2019 рік становить 11016,72 грн. Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2019 році становила 918,06 грн. (4173,00*22%);

єдиний внесок за I-IV квартал (січень, лютий, червень-листопад) 2020 року для фізичних осіб-підприємців в загальній сумі 8495,30 грн. Мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців у 2020 році становила 1039,06 грн. (4723,00*22%), з 01.09.2020 мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб-підприємців становила 1100 грн. (5000*22%).

Згідно даних інформаційної системи податкового органу за позивачем рахується заборгованість станом на 31.01.2021 на загальну суму 37 788,74 грн.

Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки):

№ Ф - 100445-53 У від 13 листопада 2018 року у розмірі 15 819,54 грн.;

№ Ф - 100445-53 У від 12 серпня 2019 року у розмірі 7 965,54 грн.;

№ Ф - 100445-53 У від 4 лютого 2021 року у розмірі 14 003,66 грн.

Зазначені вимоги направлені на адресу позивача поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення (а.с.37-39).

Не погодившись з правомірністю прийнятих спірних вимог про сплату боргу, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного внеску та відповідно, прийняття спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) за 2017-2019 роки та за I-IV квартал 2020 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці , та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Таким чином, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), у постанові від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Встановлені обставини справи свідчать про те, що у спірних періодах позивач був працевлаштований.

Судом встановлено, що з 2001 року по теперішній час позивач офіційно перебуває у трудових відносинах з КП «ТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» () і протягом всього періоду є застрахованою особою і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець у розмірі не меншого мінімального внеску.

На підтвердження вказаних обставин, матеріали справи містять наказ від 21 грудня 2001 року №239-К по КП «ТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» Олександрійської міської ради про прийняття на роботу ОСОБА_1 економістом І категорії відділу збуту теплової енергії з 24.12.2001.

Згідно довідки КП «ТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» Олександрійської міської ради від 08.06.2021 року №698, ОСОБА_1 дійсно працює економістом І категорії відділу збуту теплової енергії з 24.12.2001 (наказ №239-к від 21.12.2001 року та наказ 213-к від 01.10.2012) по теперішній час. Зазначене підтверджується відомостями трудової книжки серії НОМЕР_2 .

Разом з цим, згідно індивідуальних відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування слідує, позивач має трудові відносини з роботодавцем КП «ТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» Олександрійської міської ради та зазначене комунальне підприємство нараховувало позивачу заробітну плату, з якої в повному обсязі сплачено страхові внески.

Отже, встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірному періоді позивач не був платником єдиного соціального внеску.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено, докази отримання таких в матеріалах справи відсутні, відповідачем під час розгляду справи не надані.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені оскаржувані вимоги, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності оскаржуваних рішень відповідача.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя І.Ю. Добродняк

суддя А.В. Суховаров