Справа № 600/2785/21-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2022-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/2785/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Левицький В.К.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

08 квітня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги Головного Управління ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12298-52 від 14.04.2021 щодо сплати недоїмки з єдиного внеску в сумі 31818,28 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 02.12.2021 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2021 № Ф 12298-52 в частині нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 31336,74 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що Законом №2464, який набрав чинності з 01.01.2011, не було передбачено звільнення осіб від сплати єдиного внеску.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач зареєстрований 25.09.2003 як фізична особа-підприємець та взятий на облік як платник податків 25.09.2003. Основним видом діяльності позивача є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; діяльність із забезпечення фізичного комфорту.

10.06.2021 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про включення до ЄДР відомостей про фізичну особу підприємця позивача.

10.06.2021 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності позивача, як фізичної особи підприємця.

Дослідженням Ідентифікаційних даних (дані АІС Податковий блок) встановлено, що позивач зареєстрований за основним місцем обліку в ГУ ДПС у Чернівецькій області (Хотинський район); дата взяття на облік 25.09.2003; дата зняття з обліку 10.06.2021; стан платника податків 11 припинено, але не знято з обліку.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) ОСОБА_1 , отриманої з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на виконання ухвали суду про витребування доказів, позивач у період з 01.01.2011 по 31.03.2017, з 01.01.2018 по 31.08.2020 не сплачував єдиний соціальний внесок.

Дослідженням індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) ОСОБА_1 також встановлено, що у період з 01.04.2017 по 31.12.2017 позивач особисто та з 01.09.2020 по 30.09.2021 страхувальником ТОВ «АФ-Транс» () сплачувалися суми заробітку для нарахування пенсії, з яких сплачувалися страхові внески, зокрема: у 2017 році у розмірі 28800,00 грн; у 2020 році 28050,00 грн; за 9 місяців 2021 році - 59398,96 грн.

Дослідженням інтегрованої карток платника (позивача) та розрахунку боргу (недоїмки) згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2021 № Ф-12298-52 встановлено наступне:

- 09.02.2018 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за І квартал 2017 р. терміном сплати 09.02.2018 в сумі 1996,00 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.04.2018 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за І квартал 2018 р. терміном сплати 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.07.2018 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ ІІ квартал 2018 р. терміном сплати 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.10.2018 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІІ квартал 2018 р. терміном сплати 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 21.01.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІV квартал 2018 р. терміном сплати 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.04.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за І квартал 2019 р. терміном сплати 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.07.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІ квартал 2019 р. терміном сплати 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 21.10.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІІ квартал 2019 р. терміном сплати 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 21.01.2020 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІV квартал 2019 р. терміном сплати 21.01.2020 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.04.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за І квартал 2019 р. терміном сплати 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.07.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІ квартал 2019 р. терміном сплати 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 21.10.2019 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІІ квартал 2019 р. терміном сплати 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 20.01.2020 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІV квартал 2019 р. терміном сплати 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 21.04.2020 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за І квартал 2020 р. терміном сплати 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 20.07.2020 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІ квартал 2020 р. терміном сплати 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.10.2020 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІІІ квартал 2020 р. терміном сплати 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму;

- 19.01.2021 відповідачем нараховано позивачу ЄСВ за ІV квартал 2020 р. терміном сплати 19.01.2021 в сумі 2200,00 грн, у зв`язку з чим збільшено недоїмку на вказану суму.

Отже, за вказаний період позивачу нараховано ЄСВ за 2017 р. у розмірі 1996,00 грн, за 2018 р. 9828,72 грн, за 2019 р. 11016,72 грн, за 2020 р. 8495,30 грн, всього на загальну суму 31336,74 грн.

З матеріалів справи видно, що 14.04.2021 Головне управління ДПС у Чернівецькій області, у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № Ф 12298-52 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.03.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 31818,28 грн, в т.ч. недоїмка у сумі 31336,74 грн, штрафи у сумі 422,40 грн, та пеня у сумі 59,14 грн.

Вказану вимогу позивач отримав 08.06.2021, що підтверджується рекомендованим поштовим відправленням.

За наведених обставин, ухвалою суду першої інстанції від 14.07.2021 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновлено такий строк.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

В свою чергу, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19, позивач не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки його свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності є недійсним, а з реєстраційною карткою для включення відомостей про неї як фізичної особи-підприємця до ЄДР та для заміни свідоцтва про його державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка позивач не звертався, що спростовує факт наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця в розумінні Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і, як наслідок, належність позивача до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

З урахуванням визначеного чинним законодавством України суб`єктного складу платників єдиного внеску, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не мав статусу платника єдиного внеску у 2017 - 2020 роках відповідно до норм чинних законів України.

Отже, відповідачем не доведено належних підстав формування спірної вимоги, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Чернівецькій області від 14.04.2021 № Ф 12298-52 в частині нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 31336,74 грн підлягає до задоволення.

Стосовно іншої частини оскаржуваної вимоги від 14.04.2021 № Ф 12298-52 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 481,54 грн, в т.ч. штрафу у розмірі 422,40 грн та пені у розмірі 59,14 грн, суд першої інстанції зазначає, що з розрахунку боргу (недоїмки) згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.04.2021 № Ф-12298-52, що суму заборгованості зі сплати єдиного внеску сформовано відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а також рішення № від 24.03.2020 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким на позивача накладено штраф у сумі 422,40 грн та нараховано пеню у розмірі 59,14 грн.

З матеріалів справи видно, що рішення № від 24.03.2020 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску позивачем не оскаржувалося в адміністративному або судовому порядку, тому є чинним.

З огляду на наведене, виходячи з предмету та підстав позову, суд першої інстанції вважає, що позовна вимога в частині оскаржуваної вимоги від 14.04.2021 № Ф 12298-52 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 481,54 грн, в т.ч. штрафу у розмірі 422,40 грн та пені у розмірі 59,14 грн, є необґрунтованою та безпідставною. Тому в цій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За приписами абзаців першого, третього - п`ятого частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності 25.09.2003, при цьому, доказів, які б підтверджували проходження позивачем перереєстрації після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», судом апеляційної інстанції не здобуто, а апелянтом таких до матеріалів справи не надано.

Відповідно до статті 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України, фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

1 липня 2004 року набрав чинності Закон України від 15 травня 2003 року №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

За приписами частини першої статті 42 Закону №755-IV, для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно із пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Отже, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

3 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким внесені зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

При цьому, пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 1 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 3 березня 2012 року. При цьому, цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 1 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Разом з тим, відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року №1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

Законом № 1155-VII також були виключені пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

Колегія суддів зазначає, що оскільки статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації особою конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації особою цього права в умовах нормативно-правового регулювання, чинного з 1 січня 2004 року, виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас, зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 липня 2020 року у справі № 260/81/19 (провадження № 11-118апп20).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підтвердження у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця у спосіб і в порядку, визначеними Законом №755-IV, що свідчить про неможливість її фактичної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини у справі та відсутність відомостей про набуття позивачем статусу фізичної особи-підприємця після 01.10.2013, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, штрафу та пені, у зв`язку з чим наявні підстави для скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу від 14.04.2021 № Ф 12298-52 в межах суми 31336,74 грн.

Стаття 2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог в частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.