Справа № 500/5325/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/5325/21 пров. № А/857/23732/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кузьмича С.М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Пославського Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року (ухвалене головуючим - суддею Мартиць О.І. о 15 год. 19 хв. у м. Львів, повне судове рішення складено 30 листопада 2021 року) у справі № 500/5325/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.05.2021 №2484-2402/Щ-02/8-1900/21 про перерахунок пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період її роботи з 04.11.1970 по 17.05.1988 в Кременецькому районному тубдиспансері на посаді санітарки приймального відділення до стажу роботи у подвійному розмірі та з урахуванням цього здійснити перерахунок пенсії, починаючи з 04.05.2021.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що в травні 2021 року вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з проханням здійснити перерахунок пенсії та обчислити період роботи в Кременецькому районному тубдиспансері в подвійному розмірі відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 21.05.2021 вона отримала лист Головного управління Пенсійного фонду України за №2484-2402/Щ-02/8-1900/21, в якому їй було відмовлено у зв`язку з тим, що зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», які набрали чинності з 15.08.2003 не поширюються на тих осіб, яким пенсія призначена до їх ухвалення. Однак позивач вважає таку відмову пенсійного органу протиправною.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, викладену в листі від 21.05.2021 №2484-2402/Щ-/02/8-1900/21, про перерахунок пенсії протиправною. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період її роботи з 04.11.1970 по 17.05.1988 в Кременецькому районному тубдиспансері на посаді санітарки приймального відділення до стажу роботи у подвійному розмірі та з урахуванням останнього здійснити перерахунок пенсії з 04.05.2021.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що роботу позивача на посаді санітарки прийомного відділення Кременецького райтубдиспансера у період з 04.11.1970 по 17.05.1988 слід віднести до роботи у протитуберкульозному закладі охорони здоров`я, яка підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач скористалася своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що з 22.02.1993 позивачці виплачується пенсія за віком на пільгових умовах (Список №2) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розмір пенсії обчислено із середньомісячного заробітку за періоди роботи з 01.01.1963 по 31.12.1967, при страховому стажі 41 рік 05 місяців 19 днів (враховано по 30.12.2000), в тому числі робота за Списком №2 - 10 років 02 місяці 02 дні.

Робота за Списком №2 дає право на вихід на пенсію із зниженням пенсійного віку. Період роботи на Кременецькій меблевій фабриці з 20.08.1960 по 21.10.1970, який відноситься до роботи із шкідливими і важкими умовами праці та є зарахованим до страхового стажу в повному обсязі, дало позивачу право на вихід на пенсію із зниженням пенсійного віку.

04.05.2021 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою, в якій просила здійснити перерахунок пенсії із зарахуванням періоду роботи в Кременецькому районному тубдиспансері в подвійному розмірі відповідно до вимог статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

21.05.2021 ОСОБА_1 отримала лист Головного управління Пенсійного фонду України за №2484-2402/Щ-02/8-1900/21, в якому їй було відмовлено у зарахуванні періоду роботи Кременецькому районному тубдиспансері у зв`язку з тим, що зміни до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», які набрали чинності з 15.08.2003 не поширюються на тих осіб, яким пенсія призначена до їх ухвалення.

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до ст. 24 Закон №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Так, відповідно до ст. 60 Закону №1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» (2586-ІІІ) протитуберкульозні заклади - це спеціалізовані заклади охорони здоров`я, що здійснюють діагностику туберкульозу та надають лікувально-профілактичну (стаціонарну та амбулаторну) допомогу хворим на туберкульоз (протитуберкульозні диспансери, лікарні, відділення, кабінети, науково-дослідні інститути, денні стаціонари тощо).

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу.

Виходячи зі змісту наданих статей, протитуберкульозні заклади є інфекційними закладами охорони здоров`я, оскільки здійснюють лікування інфекційного захворювання. У свою чергу, ст. 60 Закону № 1788-ХІІ, встановлено, що робота в інфекційних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 згідно наказу №168 від 04.11.1970 була прийнята на посаду санітарки прийомного відділення Кременецького райтубдиспансера і звільнена за статтею 40 пункт 1 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату наказом №66 від 17.05.1988.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», працівникам протитуберкульозних закладів, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, здійснюють догляд за хворими на туберкульоз та/або прибирання приміщень, у яких перебувають такі хворі, встановлюються підвищені посадові оклади у зв`язку із шкідливими і важкими умовами праці, надбавка за вислугу років та інші надбавки і доплати. Перелік робіт, професій і посад, зайняття яких дає право на підвищені посадові оклади, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, позивачка виконує, роботу в протитуберкульозному закладі, яка зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Разом з цим, як слідує з матеріалів справи вказаний період роботи позивача з 04.11.1970 по 17.05.1988 - 17 років 6 місяців 14 днів зарахований до страхового стажу в одинарному розмірі, що на переконаня суду є помилковим з огляду на таке.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За правилами ст. 60 Закону №1788-XII (у редакції, чинній з 15.08.2003) робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Крім цього, суд зазначає, що редакція ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час, а ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів поділяє висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для зарахування позивачу спірних періодів роботи до страхового стажу в подвійному розмірі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залищити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі № 500/5325/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 07 квітня 2022 року