Справа № 522/12661/21
Суддя: Чернявська Л. М.
Дата ухвалення: 2022-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/33/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2022 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судових засідань Тофан Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Одеси адміністративний позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 124 про примусове повернення в країну походження,

В С Т А Н О В И В:

07 липня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 124 про примусове повернення в країну походження.

В обґрунтування вимог зазначено, що 30 червня 2021 року головним спеціалістом відділу міграційного контролю ГУ ДМС в Одеській області було прийнято рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає, що рішення є протиправним та підлягає скасуванню оскільки легально в`їхав на територію України в серпні 2008 року разом з своєю матір`ю, коли йому було 11 років, на підтвердження чого позивачем надано копію закордонного паспорту. З 2008 року проживає в Україні, закінчив середню школу в місті Одесі, а відтак має тісні соціальні зв`язки в цій країні. Зазначає, що повністю інтегрований до життя в України, оскільки більшу його половину прожив в Україні. Знайомих та родичів в Грузії у Позивача немає, житла теж немає. Також зазначає, що є єдиним утримувачем в сім`ї, оскільки у нього на утриманні два малолітніх брати: ОСОБА_3 , 2014 року народження та ОСОБА_4 , 2009 року народження та неповнолітній брат ОСОБА_5 , 2005 року народження. Батько, ОСОБА_6 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матір не працює, оскільки виховує трьох малолітніх братів.

Таким чином, при винесенні оскаржуваного рішення про примусове повернення в країну походження відповідач не доклав належних зусиль для з`ясування факту наявності у позивача на утриманні трьох дітей, два з яких є громадянами України, не взяв до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України та прийняв рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи (позивача та малолітніх дітей) і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

08 липня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

17 липня 2021 року від ГУ ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву. В обгартування зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, виходячи з того, що Позивач знаходиться на території України без законних на те підстав (нелегальний мігрант), а відтак неодноразово порушував вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». За аналізом інформації за країною походження позивача встановлено, що він мав можливість вільного переміщення територією Грузії, його ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм, заявник не зазнавав порушень власних прав, які б мали характер особистої дискримінації. За матеріалами особової справи також встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування. Зазначають, що позивач не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України для добровільного повернення або з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на вищевикладене, в адміністративному позові позивачем не було надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження протиправності рішення про його примусове повернення до країни походження.

В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується учасниками справи 17.06.2021 року на адресу ГУ ДМС України в Одеській області надійшло звернення щодо встановлення законності перебування громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході проведення перевірки викладених в зверненні обставин 30.06.2021 року за адресою вказаною в зверненні - АДРЕСА_1 було виявлено позивача та доставлено його до приміщення ГУ ДМС України в Одеській області за адресою м. Одеса, вул. Преображенська, 64, та встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживав без документів на право проживання в Україні.

За вчинення адміністративного правопорушення порушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України - проживання без документів на право проживання в Україні, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області 30.06.2021 року відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 005127.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 30.06.2021 року серії ПН МОД № 005185, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

01 липня 2021 року ОСОБА_1 сплатив відповідний штраф, що підтверджується копією Квитанції № ПН28 від 01 липня 2021 року на зазначену суму.

30.06.2021 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №124 про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 09.07.2021 року.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами ч.7 ст.5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі Закон № 3773-VI).

Положення статті 1 Закону № 3773-VI розрізняє два поняття («іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах» та «нелегальний мігрант»).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 2 статті 25 Закону № 3773-VI передбачено, що «...іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI «іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)...».

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

В адміністративному позові позивач посилається на те, що є єдиним утримувачем в сім`ї оскільки на утриманні має два малолітніх брати: ОСОБА_3 , 2014 року народження та ОСОБА_4 , 2009 року народження та неповнолітнього брата ОСОБА_5 , 2005 року народження.

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_6 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матір не працює, оскільки виховує трьох малолітніх братів.

На підтвердження чого Позивачем було надано свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження м.Одеса та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження м.Київ, Україна та свідоцтво про смерть ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Одеса.

Як вбачається з свідоцтва про народження ОСОБА_1 народився в Ткібулі ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_9 .

Отже судом встановлено, що Позивач проживає в м. Одесі з матір`ю та братами, а отже має сім`ю та має тісні суспільні та сімейні зв`язки.

Відповідно до ст.291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Одночасно також слід зазначити й про те, що ст.4 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як вбачається зі ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З аналізу зазначених приписів вбачається, що оскільки вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали то у таких випадках депортація повинна бути виправданою (аналогічні положення зазначенні в рішенні ЄСПЛ у справі «Мустаким проти Бельгії»).

ЄСПЛ визнає, що держави мають право контролювати в`їзд і проживання іноземних громадян відповідно до встановленої практики міжнародного права та власних договірних зобов`язань. Із цією метою держави мають повноваження депортувати іноземців, засуджених за кримінальні правопорушення (рішення у справі «Амроллах проти Данії»).

Органи чи суди уповноважені приймати рішення про вислання, мають зважати на всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни (рішення у справі «Бултіф проти Швейцарії»).

Європейський суд нагадує 2 принципи, які можуть бути враховані в критеріях, що були визначені в рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії»:

- найкращі інтереси для добробуту дітей;

- міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї в країні перебування та в країні приїзду.

Поріг обґрунтованості рішення про депортацію є більш високим, якщо особа, питання про депортацію якої розглядається, є «іммігрантом другої генерації», тобто якщо вона народилася в країні, з якої її збираються вислати, або прожила в ній більшу частину свого життя. У таких випадках ЄСПЛ також зважає на суспільні зв`язки особи, час перебування в країні, ступінь інтегрованості та мову, якою вона користується.

Також, стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Якщо члени родини мають намір підтримувати зв`язки та якщо їхнє сімейне життя існує, тоді для розірвання зв`язків між батьком/матір`ю та дитиною або для недопущення возз`єднання такої сім`ї держава зобов`язана навести вагомі підстави (рішення у справі «Беррегаб проти Нідерландів»). Посилання на «економічний добробут країни» визнано недостатньою підставою для відмови в дозволі марокканцю - батькові дитини, з якою він постійно проживав, залишитися в країні.

При цьому, згідно з приписами ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини, дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

А як вбачається зі змісту ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

При цьому п.п.83,84 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011р. (заява №55597/09), зокрема, зазначено, що Європейський суд поділяє думку про те, що вислання заявниці матері двох дітей, з дворічною забороною на повторний в`їзд, беззаперечно утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. З огляду на тривалий тісний зв`язок з матір`ю, тривалого періоду, що сплинув до вжиття міграційними органами рішення про вислання з забороною на повторний в`їзд, Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції.

Також необхідно врахувати ст.3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії», скарга № 41615/07, § 135, ЕСНК2010).

Так, Європейський суд не впевнений в тому, що влада Норвегії діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом у встановленні ефективного міграційного контролю та потребами заявниці у перебуванні в Норвегії з метою підтримання контактів зі своїми дітьми в їх найкращих інтересах.

Разом з тим, при депортації, видворенні чи примусовому поверненні до країни походження необхідно аналізувати та оцінювати в сукупності всі обставини, зокрема, як в даному випадку, необхідно також оцінити дотримання інтересів сім`ї позивача, доля якої потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України.

Отже, з урахуванням викладеного, відповідач, на думку суду, при винесенні оскаржуваного рішення про примусове повернення в країну походження не взяв до уваги той факт, що позивач з 2008 року безперервно проживає на території України та не перевірив наявні соціальні зв`язки позивача.

Докази асоціальної характеристики позивача у справі відсутні.

Заява ОСОБА_10 до Начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 17.06.2021 року щодо погроз ОСОБА_1 заявнику та його сім`ї суд не приймає до уваги, як доказ того, що ОСОБА_1 веде асоціальний спосіб життя, оскільки доказів про звернення ОСОБА_10 до правоохоронних органів в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Також, відповідач не взяв до уваги і факт відсутності даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняв рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи (позивача) і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Таким чином, з врахуванням вищевикладених обставин, суд приходить до висновку про протиправність прийнятого відповідачем рішення, оскільки останнім фактично не були прийняті до уваги інтереси сім`ї позивача, у зв`язку з чим, рішення підлягає скасуванню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 241, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення № 124 про примусове повернення в країну походження - задовольнити.

Скасувати рішення № 124 головного спеціаліста відділу міграційного контролю ГУ ДМС в Одеській області В. Роздабійди від 30.06.2021 року про примусове повернення в країну походження громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Чернявська