Справа № 160/9/22
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2022 року Справа № 160/9/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-
22.12.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову до подання позовної заяви, підписана адвокатом Солодовником С.О., в якій заявник просив:
- зупинити стягнення на підставі виконавчого документа у виконавчому провадженні № 66861213 з примусового виконання вимоги № Ф-4429-53/64-у від 08.02.2021 року до закінчення розгляду справи по суті Дніпропетровським окружним адміністративним судом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 року у справі № 618зп-21/160 (суддя - Бухтіярова М.М.) заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову до подання позову задоволено, зупинено стягнення на підставі виконавчого документа - вимоги №Ф-4429-53/64-у від 08.02.2021 Головного управління ДПС у Дніпропетровській області у виконавчому провадженні № 66861213 до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-4429-53/64У від 08.02.2021 року, зобов`язано ОСОБА_1 подати відповідну позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.
04.01.2022 року представник ОСОБА_1 (далі - позивач), адвокат Солодовник С.О., звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У від 08.02.2021 року зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування на суму 37 788,74 грн., складену ГУ ДПСУ у Дніпропетровській області;
- стягнути з ГУ ДПСУ у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
В обґрунтування позову зазначає, що 08.02.2021 року відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У на суму 37 788,74 грн. На підставі даного виконавчого документа Індустріальним ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 16.09.2021 року відкрито виконавче провадження № 61862532. Позивач не погоджується з оскаржуваною вимогою, оскільки був офіційно працевлаштованим найманим працівником та єдиний внесок за позивача сплачував роботодавець, що, з огляду на судову практику Верховного Суду, виключає необхідність повторної сплати єдиного внеску тією ж особою, зареєстрованою у якості підприємця.
04.02.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та зазначаючи, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Позивач як фізична особа-підприємець є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відтак має сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць. Підставою для формування вимоги є облікові дані з інформаційної системи відповідача, як і акти перевірки чи податкова звітність. У відзиві на позов відповідач також заперечує проти заявленого позивачем розміру судових витрат на правничу допомогу, вважає витрати необґрунтованими та просить суд відмовити у їх задоволенні.
04.03.2022 року від представника позивача, адвоката Солодовника С.О., надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій останній, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі № 0440/5632/18, зазначає, що самозайнята особа зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Оскільки позивач протягом 2017-2020 рр. перебував у трудових відносинах із підприємством, отже ЄСВ за позивача сплачував роботодавець, що підтверджується довідкою за формою ОК-7. Також у відповіді на відзив зазначається, що матеріалами справи підтверджено як факт надання адвокатом Солодовником С.О. адвокатських послуг, так і факт їх оплати позивачем, з огляду на що твердження відповідача про необґрунтованість заявлених позивачем судових витрат є безпідставними.
Виходячи з положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд адміністративної справи здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що з 13.03.2006 року ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем та з 15.03.2006 року перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як платник єдиного внеску з загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків загальна сума боргу (недоїмки) позивача з єдиного внеску за період 2017-2020 рр. станом на 31.01.2021 року становить 37 788, 74 грн.
У зв`язку із наявністю заборгованості у позивача зі сплати єдиного внеску в розмірі 37 788, 74 грн. ГУ ДПС у Дніпропетровській області 08.02.2021 року сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У.
Так, судом встановлено, що позивач з серпня 2017 року по червень 2018 року включно працював у ФОП ОСОБА_2 , а з липня 2018 року по грудень 2020 року працював у ТОВ «Альтаір-Альянс», оплата ЄСВ за позивача здійснювалася роботодавцями, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7 від 31.12.2021 року, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.13-14).
08.02.2021 року контролюючим органом без попереднього проведення перевірки та без попереднього складання письмового документу із посиланням на ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відносно позивача було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ) № Ф-4429-53/64У, якою визначено недоїмку з ЄСВ станом на 22.07.2021 року у розмірі в розмірі 37 788, 74 грн.
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2021 року № Ф-4429-53/64У протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом про її скасування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Як передбачено нормою ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, членство у профспілковій організації, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України.
Враховуючи положення ч. 3 ст. 6 Закону № 2464-VI, вказані обов`язки поширюються також на платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, тобто і на позивача у справі.
Абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
База нарахування єдиного внеску визначається ст. 7 Закону № 2464-VI.
Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 цього Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Водночас, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
З урахуванням вищевикладеного, тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (але господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, фактично спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Вказані правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 440/2149/19.
На підставі ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з серпня 2017 року по червень 2018 року включно працював у ФОП ОСОБА_2 , а з липня 2018 року по грудень 2020 року працював у ТОВ «Альтаір-Альянс», що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7 від 31.12.2021 року про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховували та сплачували протягом серпня 2017 року грудень 2020 року роботодавці, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною особою - підприємцем, що призвело б до подвійної сплати єдиного внеску у мінімальному розмірі.
Таким чином, ГУ ДПС у Дніпропетровській області протиправно нараховано позивачу єдиний внесок за 2017-2020 рр., тобто період, коли за позивача у встановленому законом порядку були сплачені страхові внески.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оскільки матеріали справи свідчать про відсутність у позивача як у фізичної особи-підприємця обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску за період з 2017 року по 2020 рік, у той час як відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наведене вище, суд дійшов висновку про те, що спірна вимога прийнята протиправно та підлягає скасуванню.
За наведених обставин справи, здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа
Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 134 КАС України. Відповідно до ч. 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 7 статті 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Судом встановлено, що позивачем 10.12.2021 року було укладено договір б/н про надання правової допомоги з адвокатом Солодовником Сергієм Олександровичем.
Пункт 4.1. вказаного договору визначає, що розмір винагороди адвоката є фіксованим та складає 10 000,00 грн.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
Клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу було викладено у позовній заяві, докази надання послуг адвокатом позивача та докази оплати таких послуг позивачем наявні у матеріалах справи, а тому такі витрати є доведеними та підлягають стягненню на користь позивача.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 681,00 грн. та за подачу позовної заяви до суду у розмірі 992,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Керуючись ст. 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4429-53/64У від 08.02.2021 року, якою визначено суму боргу ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування у розмірі 37 788,74 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 681,00 грн., витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 992,00 грн., витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко