Справа № 160/12189/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/12189/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

при секретарі судового засідання Ліненко А.О.

за участі представника відповідача та третьої особи Булаха Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Коваленко Дар`ї Петрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/12189/21 (головуючий суддя першої інстанції Врона О.В., повний текст рішення складено 20.12.2021 року) за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 20.07.2021 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області), в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №184-21;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, 02.10.2019 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За повідомленням ГУ ДМС України у Дніпропетровській області від 14.07.2021 року №05-21 йому рішенням Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №181-21 повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно нього встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач вважає таке рішення необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного врахування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи та прийняття незаконного судового рішення. Скаржник зазначає, що судом не враховано рекомендації УВКБ ООН, ДМС України та інформацію по країні походження, які прямо вказують на можливість набуття захисту, у випадку якщо особа не бажає приймати участь у військових діях, які суперечать його політичним переконанням, або засуджуються міжнародним співтовариством, або якщо покарання за ухилення буде загрожувати життю, свободі чи призведе до інших серйозних порушень прав людини. Також позивач вказує, що ГУ ДМС України у Дніпропетровській області не провадило належної перевірки фактів, повідомлених позивачем, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни, через його антиурядові політичні переконання, участь в мітингах та демонстраціях проти сирійської влади. Підтримавши висновок ГУ ДМС України у Дніпропетровській області та відмовивши позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна службп України порушила п.6.1. Правил, п.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач та третя особа подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, їх явка обов`язковою не визнавалась.

Представник позивача надіслала до апеляційного суду клопотання, в якому з посиланням на Указ Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, просила відкласти розгляд справи та призначити судове засідання після скасування воєнного стану в Україні. Інших підстав відкладення розгляду справи в клопотанні не зазначено.

Апеляційний суд звертає увагу, що Указ Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 стосується лише введення воєнного стану в Україні, будь-яких змін щодо строків розгляду справ, інших процесуальних строків вказаний указ не містить.

На теперішній час Третій апеляційний адміністративний суд працює у штатному режимі, буд-яких обмежень щодо розгляду справ або пересувань містом Дніпро не запроваджено.

Враховуючи наведене, а також те, що місцем знаходження представника позивача є місто Дніпро, колегія суддів вважає клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи необгрунтованим, причини неявки представника в судове засідання апеляційної інстанції визнає неповажними та відмовляє в задоволенні клопотання.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, прибув в Україну із Сирії 27.10.2010 року з метою навчання в Дніпропетровській медичній академії, у зв`язку з чим мав посвідку на тимчасове проживання ДП №315/2012 від 05.04.2010 року зі строком дії до 05.04.2013 року, яку було продовжено до 25.07.2017 року.

У 2013 році позивача було відраховано з Дніпропетровської медичної академії.

Згідно тексту позову позивач у 2015 році загубив паспорт громадянина Сирії і з 2015 року проживав в Україні без документів на нелегальному становищі.

02.10.2019 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві позивач зазначив, що не може повернутися до Сирії, оскільки боїться бути призваним до лав армії президента ОСОБА_2 , не хоче брати участь у злочинах проти мирного населення та вбивати своїх співгромадян. У випадку ж відмови, його самого можуть вбити, піддати тортурам. Причиною неможливості повернутися до країни походження позивач також вказав переслідування його і його сім`ї у місті Дараа (Сирія). Батько був лікарем, який допомагав пораненим, в тому числі і тим, хто воював проти режиму діючого президента Асада. Під час того, як батько віз пораненого до лікарні, їх зупинили на блок-посту лояльні президенту сили. Пораненого чоловіка вбили, а батько незаконно був затриманий і ув`язнений на 6 місяців. У квітні 2013 завдяки зусиллям знайомих батько втік з тюрми та був вимушений тікати у Йорданію через загрозу переслідування.

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.04.2020 року №98-20 позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви, посилаючись на відсутність умов передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.01.2021 року у справі №160/5117/20 скасовано рішення Державної міграційної служби України від 16.04.2020 року №98-20 та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків викладених в рішенні суду (а.с.167-193 т.1).

15.07.2021 року позивач отримав від Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повідомлення №05-21 від 14.07.2021 року про повторну відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №184-21 (а.с.22 т.1).

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням ДМС України, оскаржив його до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року (далі по тексту - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 1 Закону № 3671 біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №3671 додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 статті 1 Закону №3671).

В Конвенції про статус біженців 1951 року і в Протоколі 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною 1 статті 7 Закону № 3671 встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671).

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року №649 (далі по тексту - Правила №649).

Відповідно до п.1.2. Правил №649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви (підп. «е» пункиу 2.1 розділу II Правил №649).

Водночас пунктом 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) встановлено, що для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пунктами 45, 66 Настанов передбачено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких грунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Посилання апелянта щодо побоювання бути призваним до лав армії у разі повернення в Сирію, де він буде змушений вбивати співгромадян, колегія суддів вважає необгрунтованим з огляду на наступне.

Хоча Законом про військову службу в Сирії не передбачено, що людина може проходити військову службу в інших місцях, ніж регулярна ССА, на практиці можливо приєднатися до служб у провладних міліціях, щоб уникнути військової служби. Іншими стимулами для приєднання місцевих ополчень, є регулярна щомісячна зарплата та можливість залишатися і захищати рідну зону на відміну від військової служби там, де люди часто є розміщені в інших частинах країни (Звіт Датської імміграційної служби). Тобто, за актуальною інформацією про країну походження позивача, передбачена можливість бути звільненим від служби в армії, здійснивши грошовий платіж, а також передбачена можливість проходити альтернативну службу.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі не можуть бути обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Згідно пункту 167 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, в країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори найчастіше є порушенням, що карається по закону. Щодо дезертирства, то в усіх країнах воно розглядається як кримінальний злочин, за яке передбачено покарання, а отже, не може розглядатися як форма переслідування.

Посилання позивача на побоювання стати жертвою переслідувань та загрозу життю, безпеці та свободі у Сирії, також судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються з огляду на таке.

Під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з інформації, наявної в публічному доступі відповідачем з`ясовано, що мухафаза Дараа Сирійської Арабської Республіки в цілому та с.Кета, р-н Ас-Санамайн (в якому позивач постійно проживав до прибуття в Україну) підконтрольні легітимній владі Сирійської Арабської Республіки і військовий конфлікт на вказаних територіях не спостерігається.

Повідомляється, що урядом Сирійської Арабської Республіки вживаються активні заходи щодо стабілізації та відновлення інфраструктури міст.

За змістом пункту 1 статті 8 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29.04.2004 року №2004/83/ЕС, вбачається, що «заявник не потребує міжнародного захисту, якщо на певній частині території- країни походження для нього не існує реальної небезпеки стати жертвою переслідування або заподіяння серйозної шкоди, і якщо є підстави вважати, що заявник може проживати в цій частині країни».

Позивачем не надано доказів на його адресу погроз або переслідувань за конвенційними ознаками як на момент виїзду з Сирії у 2010 році, так і протягом дванадцяти років по теперішній час.

Таких доказів позивачем не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Стосовно повідомлення позивача про інцидент з його батьком, то Державною міграційною службою України під час перевірки встановлено ряд суттєвих протиріч про повідомлення позивачем стосовно даної ситуації під час бесід з позивачем 10.10.2019 року та 12.02.2020 року, а отже ці доводи позивача також не можуть бути підставою для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До того ж не зрозуміло, чому позивач не бажає воз`єднатись із своїм батьком, який на теперішній час проживає в Йорданії.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивач з 2013 року проживав на території України нелегально та з 2015 року без документів, проте до 2019 року не звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або будь-якими іншими заявами.

Вказані обставини позивачем в апеляційній скарзі не заперечуються та не спростовані.

Крім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача та третьої особи пояснив, що за результатами проведеної перевірки за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», встановлено, що 02.03.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишив територію України через пункт пропуску «Ужгород», здійснивши перетин державного кордону України за паспортним документом іноземця (паспорт громадянина Сирійської Арабської Республіки) № НОМЕР_1 . Наявність вказаної інформації підтверджує факт надання позивачем недостовірної інформації (неправдивих фактів) під час процедури розгляду компетентними органами його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 21-27, том 4).

Зазначені обставини стосовно перетину ОСОБА_1 державного кордону України свідчать про втрату позивачем інтересу щодо надання йому Державною Міграційною Службою України статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що він вже не перебуває на території України.

Враховуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , як вірно зазначив і суд першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/12189/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/12189/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2022 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак