Справа № 420/6205/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6205/21

Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 18 серпня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення від 04.01.2021 року та зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивач просила:

визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення та не виплати пенсії позивачці протиправною та дискримінаційною;

визнати протиправним, дискримінаційним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, викладене у листі відповідача від 04.01.2021 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести поновлення виплати пенсії позивачці з 01.04.2005 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

стягнути з відповідача коштів в сумі 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди заподіяної його протиправними рішеннями дією та бездіяльністю в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії позивачці.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є громадянкою України та переїхала 15.12.2004 року до Ізраїлю на постійне місце проживання. Відмова в поновленні пенсії позивачці, оформлена листом №1500-0306- 8/280 від 04.01.2021 року, є протиправною, оскільки рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року, скасовано дискримінаційні норми - п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України. Позивачка стверджує, що вона має право на відновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року, з дати скасування дискримінуючих положень законодавства. Враховуючи неправомірність поведінки відповідача, позивач вважає, що пенсія має бути виплачена з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, також поновлення та виплата пенсії повинна бути здійснена ретроактивно з урахуванням індексації. Також, позивач вважає, що відповідачем повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода в сумі 100 000 грн., оскільки у жовтні 2020 року у позивачці з`явилася надія на те, що вона врешті зможе отримати свою, зароблену тяжкою працею, пенсію. Позивачка стверджує, що їй спричинено страждання та приниження у вигляді болі, душевних мук, тривог стосовно долі її майна, страху його ніколи не отримати. Всі ці негативні відчуття та переживання, заподіяні їй незаконними рішеннями або діями або бездіяльністю відповідача, що описані у позові. Щодо доказування моральної шкоди позивачка послалася на те, що порушення прав особи вже само по собі тягне факт страждань, а відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить, що позивач не зазнав страждань та приниження.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи відсутністю підстав для поновлення виплати пенсії позивачу, та зазначав, що оскільки позивака виїхала з України на постійне місце проживання ще у 2004 році, то рішення Конституційного Суду України №25-пр/2009 не неї не поширюється, а стосується лише осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року. Також, відповідач вказує про порушення позивачкою Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1. Посилається відповідач й на те, що дану позовну заяву було подано з порушенням встановленого законом строку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що паспорт позивачки дійсний до 03.04.2021р., що підтверджено відповідним штампом у правому верхньому куті паспорту на 1 сторінці, про продовження дії цього паспортного документу, що спростовує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку із наданням представником позивача усупереч вимогам п. 2.9 Порядку, до органу ПФ України нечинного документу, що посвідчує особу, який на дату подання заяви. До того ж, як наголошує апелянт у своїй скарзі, право позивачки на вже призначену пенсію є її конституційним правом і вже не потребує якогось додаткового доведення, пенсія призначається один раз і довічно; її пенсія є її майном, право на володіння яким заборонено порушувати і це право не підлягає сумніву. І заборонено обумовлювати здійснення цього права способами, які не передбачені законом, зокрема. Вимагання від позивачки будь-якого іншого документу, на підтвердження її особи, тоді як відповідач отримав документ, що посвідчує особу пенсіонерки. Окрім того, апелянт наголошує на тому, що питання належності позивачки до громадянства України не оспорювалось та не було предметом розгляду справи у суді. Як далі вказує апелянт у скарзі, посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних виплат із солідарної системи мають в тому числі особи, яким до дня набрання чинності цим законом була призначена пенсія відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних виплат), або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за ЗУ «про пенсійне забезпечення», за умови. Якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим законом, - члени їх сімей. З огляду на це, оскільки пенсія позивачці вже була призначена, та вона її отримувала до 2004 року (до виїзду за кордон), вона підлягає відновленню. І питання громадянства у випадку поновлення пенсії взагалі не актуальне, адже законодавство не вимагає підтвердження громадянства, яке в свою чергу у позивачки також наявне. Відповідачем наявність громадянства України у позивачки не спростовано. В свою чергу, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом. Право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р., яким були визнані неконституційними положення закону про пенсії, які забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон. Враховуючи неправомірність поведінки відповідача у спірних правовідносинах, апелянт вважає, що пенсія має бути виплачена з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а також з урахуванням індексації та відшкодуванням моральної шкоди в сумі 100 000,00грн.

12.11.2021р. (вхід.№24392/21) від відповідача у справі до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач у справі просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на відсутність підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , оскільки рішення Конституційного суду від 07.10.2009р. №25-пр/2009, яким визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», поширюється на осіб, які виїхали на постійне проживання за кордон саме після 07.10.2009р. Відтак, на позивачку, яка виїхала за кордон на постійне проживання у 2004 році, дія вказаного вище рішення Конституційного суду України не поширюється. До того ж, відповідач у своєму відзиві, заперечує щодо зобов`язання поновити і виплачувати пенсію позивачу з 07.10.2009р., оскільки право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Відповідач зазначає, що виплата пенсійного забезпечення є періодичним платежем та здійснюється щомісячно, а тому позивач повинна була знати про її розмір з урахуванням виплачуваного щомісячного підвищення. Відтак, посилаючись на приписи ст. 122 КАС України, відповідач вважає, що позивач з даним позовом про поновлення виплати пенсії з 2005 року. Звернувся з пропуском строку встановленого для звернення до адміністративного суду з позовом. Також. Відповідач звертає увагу на те, що позовною вимогою до суду першої інстанції позивача було поновлення виплати пенсії з 01.04.2005р., а отже поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року судом першої інстанції не розглядалось. Головне управління також заперечує у своєму відзиві щодо нарахування компенсації втрати частини доходів, відшкодування моральної шкоди та індексації пенсії, з огляду на недоведеність позивачем порушення його права, відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, відсутність будь-яких порушень прав позивача діями чи рішеннями відповідача.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Згідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий 03 квітня 2001 року та дійсний 04 квітня 2011 року (а.с. 25).

Матеріалами пенсійної справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду в Приморському районі м. Одеси та отримувала пенсію за віком, призначену згідно з Законом України Про наукову та науково-технічну діяльність .

Сторонами не заперечується, що у зв`язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю, виплата пенсії з 01.12.2004 року припинено.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 заповнила та підписала заяву від 22 жовтня 2020 року про призначення/перерахунок пенсії з проханням поновити виплату пенсії з моменту її припинення з 01.04.2005 року, яка нотаріально посвідчена нотаріусом Вадимом Меламед, скріплена печаткою та апостилем відповідно до Гаагської конвенції від 05.10.1961 року.

Нотаріусом посвідчена особа ОСОБА_1 наступними документами - паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 виданий 03.04.2001 органом 1501 та посвідчення особи № НОМЕР_2 виданим 03.03.2005 органом відділення МВС в м. Афула та нотаріус переконався, що вона цілком зрозуміла сенс цієї дії та підписала з доброї волі.

У заяві про призначення пенсії позивачем зазначено, що документ, що засвідчує особу: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 виданий 03.04.2001 органом 1501.

Вказана заява була подана до Головного управління ПФУ в Одеській області представником позивача за довіреністю з відповідним зверненням. До звернення додано довіреність (оригінал), паспорт громадянина України для виїзду за кордон (належним чином засвідчена копія), ІПН (оригінал), апостильована особиста заява про поновлення пенсії (оригінал).

Листом від 04.01.2021 року вих. № 1500-0306-8/280 ГУПФУ в Одеській області повідомило представника позивача про те, що особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, представництво за довіреністю, яке ґрунтується на договорі, не є представництвом за законом тому заява щодо поновлення пенсії є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки суперечить чинному законодавству (а.с. 22-23).

Не погодившись із такою відмовою відповідача, викладеної у змісті листа ГУПФУ в Одеській області від 04.01.2021 року вих. № 1500-0306-8/280, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано всіх, передбачених Порядком документів, а саме: чинний документ, що посвідчує особу (або належним чином засвідчену копію), місце проживання (реєстрації) та вік, у зв`язку із чим дійшов висновку, що відповідачем правомірно листом від 04.01.2021 року залишено заяву про поновлення пенсії без задоволення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції. Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV).

Статтею 8 Закону України № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг, приписами п. 1 ч.1 якої визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

В силу вимог ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, з наведеного слідує, що особа, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Приписами ч.5 ст.45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст.51 цього Закону України № 1058-IV).

При цьому, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить висновку, що безумовно позивач постійно з 2004р. проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, а відтак має право на отримання призначеної їй пенсії.

Стосовно вимоги представника позивача щодо відновлення виплати пенсії з 01.04.2005 року, колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV.

З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України № 1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України, пенсійні виплати підлягають поновленню з дня ухвалення цього рішенням, а саме - 07.10.2009 року. Отже, саме з 07.10.2009 пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Колегія суддів при цьому враховує правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, відповідно до яких відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 р. у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати строком. Статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017 р.) та статті 122, 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017 р.) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Відтак, твердження відповідача у частині застосування строків є необґрунтованими.

Надаючи оцінку доводам відповідача з приводу неподання позивачем заяви про поновлення пенсії, документа, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрацію) та вік (п. 2.9 Порядку 22-1), судова колегія вважає за необхідне вказати, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.07.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1).

Пунктом 1.1 Порядку передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до пунктів 2.8, 4.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за місцем перебування пенсіонерів.

Згідно п. 4.3 вищевказаного Порядку, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до п. 4.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 відмова у поновленні виплати пенсії, після отримання відповідної заяви не передбачена.

Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Отже, чинні норми законодавства містять положення, що дозволяють звернення пенсіонера з заявою про поновлення, перерахунок виплати пенсій не особисто, а через представника.

Суд зазначає, що під особистим зверненням пенсіонера, слід розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонера до відповідача.

З наведеного можна зробити висновок про те, що передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

У пункті 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Разом з тим, відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачем подавалась заява про припинення виплати пенсії.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 та висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, колегія суддів вважає наявними підстави для відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009, зокрема, з 07.10.2009.

Що стосується паспорту позивачки для виїзду за кордон та висновку суду першої інстанції, яким обґрунтовано відмову у задоволенні позову стосовно надання пенсіонером до заяви про поновлення виплати пенсії паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 терміном дії до 03.04.2011року (тобто, недійсного станом на час звернення до органу ПФУ), суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з пунктом 2.9 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймається паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Відповідно до п. 2.23. цього Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі - Закон України № 2235-III), якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як передбачено ст.5 Закону України № 2235-III, документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI від 20.11.2012 р., документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 вказаного вище Закону до документів, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус, належать посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Як свідчать наявні в матеріалах справи письмові докази, до заяви від 22.10.2020 року додано належним чином нотаріально завірену та апостильовану копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон АТ НОМЕР_4 , виданого 03.04.2001 року з продовженим строком дії до 03.04.2021 року (а.с. 25).

За таких умов, на момент звернення із заявою від 22.10.2020р., яка була предметом розгляду ГУ ПФУ в Одеській області, результати якого оформлено листом від 04.01.2021р. №1500-0306-8/280, паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - був дійсний, що в свою чергу свідчить про хибність відповідного висновку суду першої інстанції, яким безпосередньо обґрунтовано оскаржуване судове рішення.

Враховуючи викладені вище обставини, судова колегія вважає хибним висновок суду першої інстанції про правомірність прийнятої відповідачем відмови у поновленні виплати пенсії позивачці на підставі того, що дія її паспорту закінчилась.

Отже, з урахуванням встановлених спірних обставин та наведених вище правових норм, апеляційний суд вважає наявними підстави для визнання протиправною відмови відповідача у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ПФУ в Одеській області, оформлене листом від 04.01.2021р. № 1500-0306-8/280 в частині відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання провести позивачці поновлення виплати її пенсії.

З приводу вимоги про проведенням індексації, суд зазначає що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений ст. 42 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV. Однак, питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 по справі № 815/1226/18.

Отже, звернення до суду з такими вимогами є передчасними, оскільки задоволення позову в цій частині свідчитиме про вирішення спору, який ще не виник, що суперечить засадам адміністративного судочинства.

Щодо компенсації втрати частини доходів, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, ч. 2 ст. 46 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, до якої відсилає ч. 2 ст. 49 цього Закону, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон від 19.10.2000 № 2050-III) та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (далі - Порядок № 159).

Так, статтями 1, 2 Закону від 19.10.2000 № 2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-III встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.

Відповідно до п. 1, 2 Порядку № 159, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Суд зазначає, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі, пенсії.

Таким чином, позовна вимога в частині виплати компенсації частини доходів підлягає задоволенню (висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18).

Щодо обраного позивачем способу захисту суд зазначає таке.

Як встановлено п.4 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У відповідності до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, колегія суддів вважає, що порушення прав Позивача відбулося внаслідок прийняття протиправного рішення відповідача, тобто правильним та ефективним способом захисту порушеного права є визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області про відмову у поновленні пенсії позивачу, оформлене листом №1500-0306-8/280 від 04.01.2021р., а також зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії позивачу з 07.10.2009р. відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що приписами ст. 56 Конституції України гарантовано право кожному на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Слід зазначити, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Апеляційний суд вважає за доцільне звернути увагу на рішення від 15.01.2009 у справі "Бурдов проти Російської Федерації" (скарга № 33509/04, п. 100, наводиться без посилань на інші рішення), у якому Європейський суд з прав людини вказав, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

У згаданому рішенні йдеться про надмірну затримку у виконанні державою судового рішення, винесеного проти неї. Проте, цей підхід може застосовуватися до будь-яких адміністративних процедур, що затримуються на тривалий час внаслідок протиправних дій (бездіяльності) держави.

До того ж, згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16, тривалий не розгляд заяви позивача, ненадання по ній чіткої та зрозумілої, обґрунтованої та вичерпаної відповіді, що зумовило необхідність неодноразового звернення до судів, виконавчої служби, та призвело до порушення прав та інтересів позивача, у тому числі права на інформацію, завдало моральної шкоди.

Наслідуючи цей підхід, колегія суддів уважає, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале адміністративне провадження є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3 ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на встановлені обставини справи, відповідач, приймаючи рішення про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 та непоновлюючи таку виплату з 07.10.2009, діяв не на підставі та не у спосіб, визначені законами України, у зв`язку з чим порушив права позивачки, а тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 23 та ч. 1 ст. 116 ЦК України.

Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, колегія суддів виходить із засад розумності та справедливості.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №210/5258/16-ц, сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Велика Палата Верховного Суду не погодилася з судами першої й апеляційної інстанцій, які задовольнили позовну вимогу у розмірі майже вчетверо меншому порівняно з тим, який просив стягнути позивач. Проте, не відкинувши жодні аргументи позивача про обставини, які свідчать про глибину його фізичного болю та страждань, не навели мотивів для такого визначення розміру відшкодування моральної шкоди (п. 68, 70).

Отже, зменшуючи визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди, суди повинні наводити відповідні мотиви.

Оцінюючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, колегія суддів бере до уваги, що з пояснень, наведених позивачем у позовній заяві, вбачається, що негативні емоції, яких вона зазнала внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, не мали впливу на умови її життя, не призвели до погіршення її здібностей, не могли суттєво збільшити страждання позивачки у порівнянні з пенсіонерами, які проживають в Україні.

Водночас, колегія суддів ураховує тривалість порушення, а також те, що за поновленням пенсійних виплат позивачка звернулася лише після спливу 10 років з моменту змін у національному законодавстві України, які стали підставою для скасування обмеження таких виплат.

З огляду на ці обставини, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про відшкодування моральної шкоди у сумі 4000,00 гривень.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.90 КАС України).

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 420/6205/21- скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення та не виплати пенсії ОСОБА_1 протиправною.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеські області, викладене у листі відповідача від 04.01.2021 року № 1500-0306-8/280, в частині відмови у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4000,00 (чотири тисячі) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.