Справа № 600/7436/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

05 квітня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/7436/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України про стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду за період з 10 квітня 2021 року по 20 вересня 2021 року.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з якої був незаконно звільнений 11 лютого 2020 року. На підставі рішення суду у справі №600/588/20-а від 09 квітня 2021 року, яке в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, позивача було поновлено на посаді лише 21 вересня 2021 року. Посилаючись на положення статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що йому має бути виплачений середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі №600/588/20-а за період з 10 квітня 2021 року по 20 вересня 2021 року.

Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідачем подано до суду відзив, у якому вказано про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Поряд з цим у відзиві відповідач вказує і про пропуск позивачем встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячного строку звернення до суду з даним позовом, а тому просить суд позов залишити без розгляду.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій, окрім незгоди із доводами відзиву щодо суті заявлених позовних вимог, також вказано і про те, що даний позов подано з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою суду від 25 березня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення коштів залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску. Роз`яснено, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде залишена без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу від 25 березня 2022 року направлено судом 28 березня 2022 року на електронну адресу представника позивача Вакарчука В.І., яким і підписана позовна заява.

У встановлений судом строк представником позивача подано до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій заявник просить суд поновити ОСОБА_1 строк для звернення з адміністративним позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду.

В поданій заяві наведено обґрунтування позовних вимог та викладені обставини, які передували зверненню позивача до суду з даним позовом. Зокрема, зазначено, що відповідач виконав рішення суду у справі №600/588/20-а від 09 квітня 2021 року в частині поновлення позивача на роботі тільки 21 вересня 2021 року, у зв`язку з чим видано наказ №1294о/с, з яким позивач ознайомився лише 29 вересня 2021 року одночасно із попередженням про наступне вивільнення. У частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі стягнення за один місяць, яке підлягало негайному виконанню, відповідач виконав рішення тільки 06 жовтня 2021 року. На рахунок позивач надійшли кошти, однак платіж не містив інформацію про платника та обґрунтування отриманої суми, а тому позивач був вимушений звернутися до фінансового відділу відповідача для підтвердження надсилання коштів з боку відповідача, розрахунків та роз`яснень чи в отриману суму входить стягнення за один місяць, яке підлягає негайному виконанню. При цьому зазначено, що позивач знаходився на роботі з дислокацією в Чернівецькій області, а фінансовий відділ відповідача у м. Києві, встановлення зазначених обставин потребували додаткового часу, за неможливості відлучитися з місця дислокації позивач не міг уточнити дану інформацію аж до звільнення. Крім цього, в обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом вказано, що позивач не є юридично підкованим та бувши необізнаним в даних питаннях з метою захисту своїх прав та інтересів вважав, що відлік строку звернення до суду почався з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Зазначено, що юридична необізнаність, а як наслідок обов`язкова у його випадку необхідність скористатися послугами адвоката, позбавляли можливості захистити свої права шляхом звернення одразу до суду. Водночас ознайомлення з матеріалами, аналіз судової практики (правових позицій Верховного Суду), роз`яснення, узгодження правової позиції та надання консультації позивачу з подальшим копіюванням документів, складанням та поданням позову з додатками до отримання відповідних роз`яснень адвокатом, позивач не усвідомлював з якого часу почався перебіг строку звернення до суду.

Розглянувши подану заяву та перевіривши матеріали справи, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на державній службі та працював на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, з якої був звільнений 11 лютого 2020 року.

Вважаючи звільнення з роботи незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду (справа №600/588/20-а) від 09 квітня 2021 року визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України № 170 о/с від 11.02.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України на підставі пункту 1 (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" з 11.02.2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Чернівецькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020 року. Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 401649,84 грн.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року апеляційну скаргу Національної поліції України залишено без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі №600/588/20-а - без змін.

На виконання указаних судових рішень наказом Національної поліції України від 21 вересня 2021 року №1294 о/с ОСОБА_1 , державного службовця 8 рангу, поновлено на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Чернівецькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020 року.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Стверджуючи, що рішення суду у справі №600/588/20-а від 09 квітня 2021 року в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, однак було виконано лише 21 вересня 2021 року, та посилаючись на положення статті 236 Кодексу законів про працю України, позивачем 23 грудня 2021 року (згідно відмітки канцелярії суду) подано до адміністративного суду позов про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 10 квітня 2021 року по 20 вересня 2021 року.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частин першої, другої, третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм процесуального права вбачається, що для звернення до адміністративного суду у справах щодо проходження громадянином державної, тобто публічної, служби встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки спірні у цій справі відносини виникли у зв`язку із проходженням позивачем державної служби, то суд погоджується із твердженням відповідача у відзиві про те, що в даних відносинах застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі про поновлення на публічній службі, право на який передбачено статтею 236 Кодексу законів про працю України, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду не входить до структури заробітної плати, а тому посилання позивача у відповіді на відзив про застосування у цих відносинах положень статті 233 Кодексу законів про працю України, якою передбачено тримісячний строк звернення до суду, є помилковими та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Положення, наведені у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України, на які посилається позивач у відповіді на відзив, є загальними та стосуються працівників при їх зверненні до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду з заявою про вирішення трудового спору, а не осіб, які проходять публічну службу, при їх зверненні з позовом до адміністративного суду, що має місце в даному випадку.

Таким чином, оскільки рішення суду у справі №600/588/20-а від 09 квітня 2021 року щодо поновлення позивача на посаді було виконано 21 вересня 2021 року, то перебіг строку звернення до адміністративного суду з позовом, обґрунтованого положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України, почався 22 вересня 2021 року.

Відтак, строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цим позовом у межах, установлених законом, тривав з 22 вересня 2021 року по 22 жовтня 2021 року включно.

Указане наведено в ухвалі суду від 25 березня 2022 року.

Водночас у заяві про поновлення стоку на звернення до суду з цим позовом зазначено, що позивач ознайомився із наказом від 21 вересня 2021 року №1294 о/с тільки 29 вересня 2021 року, що не оспорюється відповідачем та підтверджується доданими до позову доказами.

Враховуючи наведені твердження, можна вважати, що строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цим позовом у межах, установлених законом, тривав з 30 вересня 2021 року по 01 листопада 2021 року включно (30 та 31 жовтня 2021 року - вихідні дні).

Між тим, з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду позивач звернувся лише 23 грудня 2021 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (період пропуску строку складає майже два місяці).

Надаючи оцінку доводам заяви про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, варто зазначити наступне.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду.

Таким чином, і за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

В аспекті наведеного варто зазначити і те, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Викладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №9901/313/20, Верховного Суду у постановах від 17 березня 2021 року у справі №160/3121/20, від 18 березня 2021 року у справі № 320/2915/20 та ін., які суд враховує у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №640/12324/19, згідно з якою причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Із змісту доводів представника позивача не вбачається обставин, які б були пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права ОСОБА_1 на звернення до суду з даним позовом у встановлений законом строк.

У поданій заяві про поновлення строку на звернення до адміністративного суду не наведено причин, пов`язаних безпосередньо з позивачем, які унеможливили його звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк; не наведено обставин, які виникли об`єктивно, незалежно від волі позивача саме протягом строку, який пропущено (тобто з 30 вересня 2021 року по 01 листопада 2021 року включно); до заяви не додано жодних належних і допустимих доказів.

Щодо наведення у поданій заяві обґрунтування позовних вимог, то указане жодним чином не стосується причин, у зв`язку з якими позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Зазначення у заяві про обставини виконання рішення суду у справі №600/588/20-а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та указання про те, що на думку позивача відлік строку звернення до суду почався з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним - суд оцінює критично, оскільки такі обставини не мають жодного значення при зверненні особи до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Подання позову, обґрунтованого положеннями статті 236 Кодексу законів про працю України (що і має місце в даному випадку), пов`язується із обставиною несвоєчасного поновлення особи на роботі, проведеного на виконання рішення суду, а не із обставиною виплати такій особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу та усіх належних сум при звільненні.

Відносно тверджень у поданій заяві про юридичну необізнаність позивача, то це не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду. При цьому суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27 листопада 2018 року (справа №473/2236/17), відповідно до якої нерозуміння або незнання законодавства не свідчить про наявність поважних причин для поновлення процесуального строку.

Верховний Суд наголосив, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2020 року (справа №340/1019/19), незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Поряд з цим, поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічний висновок наведений Верховним Судом і в постанові від 31 березня 2021 року (справа №240/12017/19).

Таким чином, доводи заяви у наведеній вище частині не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

При цьому, в контексті тверджень заявника про юридичну необізнаність позивача, суд звертає увагу на те, що у заяві не наведені причини та, відповідно, не надані докази, які унеможливили ОСОБА_1 у межах строку звернення до суду з цим позовом (з 30 вересня 2021 року по 01 листопада 2021 року включно, враховуючи твердження про ознайомлення із наказом від 21 вересня 2021 року №1294 о/с лише 29 вересня 2021 року) звернутися за наданням йому кваліфікованої професійної правничої допомоги.

Поряд з цим, судом встановлено, що і у справі №600/588/20-а, і у цій справі ОСОБА_1 правову допомогу надає один і той же адвокат Вакарчук В.І.

В матеріалах даної справи наявний Договір про надання правової допомоги від 08 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Вакарчуком В.І.

Зазначене свідчить про реалізацію позивачем свого права на отримання професійної правничої допомоги задовго до виникнення спірних відносин у цій справі та, відповідно, задовго до початку відліку строку звернення до суду з цим позовом, а також спростовує твердження у поданій заяві, які надані в обґрунтування причин пропуску строку, про витрачений час на звернення до адвоката з метою надання правової допомоги у цій справі та вчинення адвокатом низки дій для подання цього позову до суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Подана заява про поновлення строку звернення до суду є безпідставною та необґрунтованою.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Крім цього, згідно частин тринадцятої та п`ятнадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Оскільки після відкриття провадження у справі судом встановлено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом і у заяві про поновлення строку звернення до суду, наданої на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, не наведено поважних причин його пропуску, то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Тому, подана заява про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 122, 123, 171, 240, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1.Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до адміністративного суду.

2.Позовну заяву ОСОБА_1 до Національної поліції України про стягнення коштів залишити без розгляду.

3.Роз`яснити, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк