Справа № 600/7445/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/7445/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки),

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Так, позивач просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 08 жовтня 2021 року №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, №00000/6484/Ж10/24-13-07-09, №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, а також скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00000/6485/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року.

В обґрунтування позову, враховуючи відповідь на відзив, вказано, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку, за результатами якої було складено акт перевірки від 01 вересня 2021 року №3405/Ж5/24-13-07-09-13/ НОМЕР_1 , на підставі якого прийняті незаконні оскаржувані рішення.

Зазначено, що відповідачем безпідставно перераховано податки із отриманого позивачем доходу за період з 01.01.2020 року по 20.01.2021 року у розмірі 1233359,36 грн за ставками, що застосовуються на загальній системі оподаткування, адже позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування з 01.10.2019 року по 30.06.2020 року, яка і є датою анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку, тобто лише з липня 2020 року позивач перебуває на загальній системі оподаткування. При цьому вказано, що відповідачем усупереч вимогам Податкового кодексу України не приймалось рішення про анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку. Тому, на думку позивача, відповідачем неправильно було визначено суму доходу, яка підлягає оподаткуванню за ставками, що застосовуються на загальній системі оподаткування.

Також вказано, що при проведенні перевірки відповідачем при визначенні суми чистого доходу позивача враховано лише загальний оподатковуваний дохід, а витрати, безпосередньо пов`язані з одержанням доходу, за даними акту перевірки визначені як такі, що дорівнюють нулю. Водночас, при здійсненні своєї підприємницької діяльності у 2020 році позивач понесла витрати, пов`язані із одержанням доходу, а саме: витрати на оренду вантажних транспортних засобів; витрати на проведення ремонту вантажних транспортних засобів, що орендуються; витрати на сплату єдиного соціального внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У зв`язку із незгодою із висновками, які викладені в акті перевірки, позивач надавала відповідачу заперечення до акта перевірки та первинні документи, що підтверджують факт понесених витрат, які не були досліджені та не враховані під час проведення перевірки (договори оренди вантажного автотранспорту, документи про оплату, видаткові накладні, дефектні акти та інше). Однак, такі документи безпідставно були відхилені відповідачем, що призвело до прийняття оскаржуваних рішень.

Крім цього, позивачем зазначено, що у порушення пункту 52-1 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України та пункту 9-11.1 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року № 2464-VI, відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення (рішення) про застосування штрафних санкцій за період, в яких штрафні санкції застосовувати заборонено. Так, штрафні санкції у податкових повідомленнях-рішеннях від 08.10.2021 року №00000/6492/Ж/10/24-13-07-09 (податок на доходи фізичних осіб), №00000/6484/Ж10/24-13-07-09 (військовий збір), рішенні від 08.10.2021 року №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 (єдиний внесок) згідно доданих до них розрахунків застосовані за весь 2020 рік та 2021 рік (на всю суму) та не відокремлено період з 01.03.2020 року, що підпадав під дію обмеження застосування штрафних санкцій.

Також указано, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 08.10.2021 року №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, яким нараховано позивачу податок на додану вартість, є безпідставним у зв`язку із тим, що позивача виключено із реєстру платників єдиного податку 30.06.2020 року, сума загального оподатковуваного (валового) доходу за період з 01.07.2020 року по 20.01.2021 року не перевищила 1 мільйон гривень, а тому позивач не підлягав обов`язковій реєстрації платником податку на додану вартість відповідно до п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України.

Ухвалою суду від 31 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; встановлено строки для подання до суду заяв по суті справи.

Не погоджуючись з адміністративним позовом, відповідач подав до суду відзив та додаткові письмові пояснення, в яких вказано про законність прийнятих за результатом проведеної перевірки й оскаржуваних позивачем рішень.

Зокрема, відповідачем зазначено, що у перевіреному періоді позивачем порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, оскільки нею в період з 01.10.2019 року по 31.12.2019 року надавалися послуги юридичним особам, що знаходяться на загальній системі оподаткування. При цьому позивач підлягала виключенню з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2020 року, тому з 01.01.2020 року по 20.01.2021 року вона повинна була перебувати на загальній системі оподаткування. Поряд з цим вказано про відсутність письмового рішення про анулювання платника єдиного податку, що, як і технічна помилка ІС «Податковий блок» де містяться старі дані щодо дати анулювання реєстрації платника єдиного податку - 30.06.2020 року, на думку відповідача не може бути підставою для визнання висновків перевірки недійсними.

Зазначено відповідачем і про неподання позивачем підтверджуючих документів необхідності встановлення придбаних частин та їх використання у господарській діяльності. Наголошено, що під час перевірки не встановлено документів, якими було б підтверджено понесення витрат на придбання запчастин позивачем безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів від провадження підприємницької діяльності.

Також в обґрунтування законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 08.10.2021 року №00000/6483/Ж10/24-13-07-09 вказано, що оскільки перевіркою встановлено отримання позивачем у вересні 2020 року доходу, який перевищує 1000000,00 грн, то позивач є платником податку на додану вартість. Однак, позивач не була зареєстрована як платник ПДВ, тому перевіркою виявлено знищення податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 5600,00 грн.

Крім цього, зазначено про безпідставність подання позивачем у ході судового розгляду справи документів (зокрема, договору про співробітництво), які не були подані ні під час проведення перевірки, ні до заперечень на акт перевірки.

Відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У судових засіданнях представники сторін, надавши пояснення щодо спірних відносин, підтримали свої позиції, викладені у поданих заявах по суті справи.

У заявах від 02 березня 2022 року, 03 березня 2022 року та від 22 березня 2022 року представники позивача та відповідача просили суд справу розглянути за їх відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні правові підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, основний вид економічної діяльності якої «вантажний автомобільний транспорт» (КВЕД 49.41).

Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів з 12.04.2019 року по 20.01.2021 року, з питань обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 14.04.2019 року по 20.01.2021 року.

За результатом проведення перевірки складено Акт від 01 вересня 2021 року №3405/Ж5/24-13-07-09-13/, у якому викладені висновки про допущення позивачем норм податкового законодавства.

Не погоджуючись із висновками проведеної перевірки, позивачем були подані відповідачу заперечення до акта перевірки та первинні документи на підтвердження понесених витрат, які не були досліджені та не враховані під час проведення перевірки (договори оренди вантажного автотранспорту, документи про оплату, видаткові накладні, дефектні акти та інше).

У листі від 05.10.2021 року №12120/6/24-13-07-09-11 «Про результати розгляду заперечення» відповідачем вказано про обґрунтованість висновків перевірки та безпідставність тверджень платника податку.

На підставі Акту перевірки від 01 вересня 2021 року №3405/Ж5/24-13-07-09-13/ податковим органом прийняті:

- податкове повідомлення-рішення від 08 жовтня 2021 року №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фіз.осіб, що спл. фіз. особами за результатами річного декларування» на 277505,85 грн, з яких за податковим зобов`язанням - 222004,68 грн, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 55501,17 грн. У рішенні зазначено, що позивачем занижено оподатковуваний дохід на загальну суму 1233359,36 грн внаслідок порушень, встановлених при визначенні суми витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів за 2020 рік, чим порушено підпункт 44.1 статті підпункти 164.1.1, 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пункти 177.1, 177.2, підпункту 177.4.1, 177.4.2, 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України;

- податкове повідомлення-рішення від 08 жовтня 2021 року №00000/6484/Ж10/24-13-07-09, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «військовий збір, що сплач. фізич.особ. за результатами річного декларування» на 23125,49 грн, з яких за податковим зобов`язанням - 18500,39 грн, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 4625,10 грн. У рішенні зазначено про встановлення порушення позивачем пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), з урахуванням змін, внесених Законом №71-III Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28 грудня 2014 року. Вказано, що позивачем занижено оподатковуваний дохід на загальну суму 1233359,36 грн внаслідок порушень, встановлених при визначенні суми витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів за 2020 рік. Зазначено, що платником податків не нараховано та не утримано військовий збір з оподатковуваного (чистого доходу) на загальну суму 18500,39 грн, в тому числі за 2020 рік -18500,39 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 08 жовтня 2021 року №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем « податок на додану вартість» в сумі 7000,00 грн, з яких за податковим зобов`язанням - 5600,00 грн, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 1400,00 грн. У рішенні зазначено про порушення позивачем пункту 181.1 статті 181, пункту 183.2 статті 183, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 195 Податкового кодексу України. Вказано, що позивачем занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 5600,00 грн, в тому числі за жовтень 2020 року в сумі 5600,00 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року. У рішенні зазначено про виявлення порушення позивачем пункту 2 статті 7 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в результаті чого донараховано єдиний соціальний внесок в сумі 188466,08 грн та на підставі пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосовано до ОСОБА_1 штрафні санкції у розмірі 19122,03 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00000/6485/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року, згідно якої позивач повинна сплатити бог у сумі 188466,08 грн.

Не погоджуючись із названими рішеннями, ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Державної податкової служби України, за результатом розгляду якої останньою прийнято рішення від 03 грудня 2021 року про залишення скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень-без змін.

За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (далі - ПК України).

Згідно підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Пунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Згідно підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється у разі якщо розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

З обставин справи вбачається проведення відповідачем документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів з 12.04.2019 року по 20.01.2021 року, з питань обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 14.04.2019 року по 20.01.2021 року.

За результатом проведення указаної перевірки податковим органом 08 жовтня 2021 року прийнято оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, №00000/6484/Ж10/24-13-07-09, №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, а також рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00000/6485/Ж10/24-13-07-09.

Приймаючи вказані рішення, відповідач виходив з того, що позивачем занижено оподатковуваний дохід на загальну суму 1233359,36 грн внаслідок порушень, встановлених при визначенні суми витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів за 2020 рік. На думку контролюючого органу, платником податків не надано документів, якими було б підтверджено понесення витрат на придбання запчастин безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів від провадження підприємницької діяльності. Поряд з цим відповідачем перераховано податки із отриманого позивачем доходу за період з 01.01.2020 року по 20.01.2021 року у розмірі 1233359,36 грн за ставками, що застосовуються на загальній системі оподаткування. Відповідач вважав, що позивачем порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, оскільки нею в період з 01.10.2019 року по 31.12.2019 року надавалися послуги юридичним особам, що знаходяться на загальній системі оподаткування, в той час як позивач підлягала виключенню з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2020 року, а тому з 01.01.2020 року по 20.01.2021 року вона повинна була перебувати на загальній системі оподаткування. Крім цього, перевіркою встановлено отримання позивачем у вересні 2020 року доходу, який перевищує 1000000,00 грн, а тому позивач є платником податку на додану вартість. Проте, позивач не була зареєстрована як платник ПДВ, відтак, перевіркою виявлено знищення податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 5600,00 грн.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідним зазначити, що згідно пунктів 291.2 - 291.4 (підпункти 1 -3 пункту 291.4) статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: 1) перша група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб, здійснюють виключно роздрібний продаж товарів з торговельних місць на ринках та/або провадять господарську діяльність з надання побутових послуг населенню і обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року; 2) друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), послуги з надання доступу до мережі Інтернет, а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи; 3) третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Порядок обрання або переходу на спрощену систему оподаткування, або відмови від спрощеної системи оподаткування визначений статтею 298 ПК України.

Згідно пункту 298.2. статті 298 ПК України відмова від спрощеної системи оподаткування платниками єдиного податку першої - третьої груп здійснюється в порядку, визначеному підпунктами 298.2.1-298.2.3 цієї статті.

Так, відповідно до підпункту 298.2.3. пункту 298.2 статті 298 ПК України платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема, у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми;

Підпунктом 3 пункту 299.10 статті 299 ПК України передбачено, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.

При цьому згідно пункту 299.11 статті 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Проаналізувавши наведені норми та зважаючи на встановлені обставини даної справи, суд вважає, що відповідачем безпідставно визначено суму доходу позивача, яка підлягає оподаткуванню, за ставками, що застосовуються на загальній системі оподаткування, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування (платник єдиного податку 2 групи) та отримала дохід у розмірі 742544,00 грн, а на загальній системі оподаткування - з 01.07.2020 року по 31.12.2020 року, і отримала дохід (валовий) у розмірі 490815,36 грн.

При цьому суд звертає увагу на те, що в акті перевірки зазначено про перебування позивача на спрощеній системі оподаткування з 01.10.2019 по 30.06.2020 року.

Факт перебування позивача на спрощеній системі оподаткування до 30.06.2020 року, а уже з 01.07.2020 року - на загальній, підтверджується і довідкою Хотинської ДПІ ГУ ДПС у Чернівецькій області від 22.12.2021 року №15746/6/24-13-61-14.

Крім цього, згідно інформації, яка міститься в Електронному кабінеті платника податків в розділі «Стан розрахунків з бюджетом» та не заперечувалось відповідачем в ході судового розгляду справи, позивачу було нараховано єдиний податок як платнику єдиного податку 2 групи за січень-червень 2020 року.

Факт виключення позивача із реєстру платників єдиного податку саме з 30.06.2020 року, а не з 01.01.2020 року, як указував відповідач у відзиві, підтверджується і наявними у справі податковим повідомленням-рішенням №00000/6511/Ж10/24-13-07-09 від 08.10.2021 року (назване рішення не є предметом спору) та розрахунком, згідно яких позивачу нараховано штрафну санкцію у розмірі 944,60 грн за несвоєчасну сплату єдиного податку за січень та лютий 2020 року. Так, відповідачем зазначено про порушення позивачем пункту 295.1 статті 295 ПК України, що виразилось у несвоєчасній сплаті сум податкового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб. Між тим, указане, на переконання суду, не узгоджується із твердженнями відповідача про обов`язок позивача перебувати на загальній системі оподаткування з 01.01.2020 року, що виключало б її обов`язок сплачувати єдиний податок за січень та лютий 2020 року.

Поряд з цим у ході судового розгляду справи встановлено, що податковим органом не приймалось відносно позивача рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку саме з 01.01.2020 року.

Втім, згідно вимог пункту 299.11 статті 299 ПК України прийняття такого рішення є обов`язковим саме за результатом проведеної перевірки та встановлення порушень платником єдиного податку вимог, зокрема, абз. 5 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, вимоги якого на думку відповідача і порушено позивачем.

Отже, за відсутності рішення про анулювання реєстрації позивача як платника єдиного податку саме з 01.01.2020 року з одночасною наявністю інформації про перебування позивача на спрощеній системі оподаткування до 30.06.2020 року і перехід на загальну систему оподаткування з 01.07.2020 року, суд вважає, що відповідачем безпідставно здійснено перерахунок доходів позивача, які підлягають оподаткуванню, за ставками, що застосовуються на загальній системі оподаткування.

Відтак, наведені вище позиція та висновки податкового органу і прийнятті на їх підставі оскаржувані рішення є безпідставними та неправомірними.

До того ж, у зв`язку із тим, що позивача виключено із реєстру платників єдиного податку саме 30.06.2020 року, то безпідставним є і нарахування відповідачем позивачу податку на додану вартість рішенням №00000/6483/Ж10/24-13-07-09. Оскільки сума загального оподатковуваного (валового) доходу позивача за період з 01.07.2020 року по 20.01.2021 року не перевищила 1 000 000,00 грн (натомість відповідач вказував про перевищення доходу позивача в 1 000 000,00 грн лише у вересні 2020 року та про заниження податку на додану вартість за жовтень 2020 року), то позивач не підлягав обов`язковій реєстрації платником податку на додану вартість відповідно до вимог пункту 181.1 статті 181 ПК України, яким передбачено: у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі операцій з постачання товарів/послуг з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі (зокрема, але не виключно шляхом встановлення спеціального застосунку або додатку на смартфонах, планшетах чи інших цифрових пристроях), нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Також, з огляду на позицію відповідача про порушення позивачем у перевіряємий період норм податкового законодавства та неподання документів, якими б підтверджувалось понесення витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів від провадження підприємницької діяльності, суд зазначає і таке.

Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до підпунктів 164.1.1, 164.1.3 пункту 164.1 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом. Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Пунктами 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначене статтею 177 ПК України.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

77.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 86.7 статті 86 ПК України визначено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки). Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.

З обставин справи вбачається, що не погоджуючись із висновками акта перевірки, позивачем були подані відповідачу заперечення та документи на підтвердження понесених витрат, які не досліджувались під час проведення перевірки.

Так, позивачем подані відповідачу: договори оренди вантажного автомобіля від 29.12.2019 року, укладені між ФОП ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар); свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу; накладні №1903 від 19.03.2020 року, №2308 від 23.08.2020 року, №812 від 08.12.2020 року, №1401 від 14.01.2020 року, №1306 від 13.06.2020 року, №3009 від 30.09.2020 року, №2204 від 22.04.2020 року, №211 від 02.11.2020 року, №1006 від 10.06.2020 року, №0503 від 05.03.2020 року, №0807 від 08.07.2020 року, №0104 від 01.04.2020 року, №2901 від 29.01.2020 року, №907 від 09.07.2020 року, №3007 від 30.07.2020 року, №0211 від 02.11.2020 року, №0509 від 05.09.2020 року, №2201 від 22.01.2020 року разом з відповідними квитанціями до прибутного касового ордеру; дефектні акти від 01.09.2020 року, від 15.04.2020 року, 29.10.2020 року, від 08.06.2020 року, від 27.05.2020 року, від 02.03.2020 року, від 07.07.2020 року, від 28.07.2020 року, від 15.01.2020 року.

У листі від 05.10.2021 року №12120/6/24-13-07-09-11 «Про результати розгляду заперечення» відповідачем вказано про обґрунтованість висновків перевірки та безпідставність тверджень платника податку.

Зокрема, відповідачем зазначено про недійсність поданих позивачем договорів оренди вантажного автомобіля від 29.12.2019 року з огляду на відсутність їх нотаріального посвідчення з посиланням при цьому на статтю 799 Цивільного кодексу України.

Так, згідно статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Водночас, відповідно до частини другої статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Частинами першою та другою статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, зміст наведених норм дає підстави для висновку про те, що договір оренди транспортних засобів, який укладено між фізичними особами-підприємцями (що і мало місце в даному випадку), є правомочним і не потребує додаткового нотаріального посвідчення, оскільки дані суб`єкти здійснюють свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Положення ж частини другої статі 799 Цивільного кодексу України, якими керувався відповідач, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, адже поняття фізичної особи-підприємця та юридичної особи у цих правовідносинах є фактично однаковими.

Суд звертає увагу на те, що у пункті 2.11 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено: «законом встановлено вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи (частина друга статті 799 ЦК України). При цьому, однак, слід мати на увазі, що такого посвідчення не потребує договір, укладений за участю громадянина, який набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності».

Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами позову щодо помилковості позиції податкового органу про недійсність поданих позивачем на перевірку договорів оренди вантажного автомобіля від 29.12.2019 року, укладених між ФОП ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар). А, відтак, і про безпідставність їх неврахування при вирішенні питання понесених позивачем витрат, що слугувало прийняттю оскаржуваних рішень.

Особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проте, в ході судового розгляду справи відповідачем указаних тверджень позивача не спростовано й не надано належних та достовірних доказів (зокрема, рішень суду, які набрали законної сили) щодо визнання названих договорів недійсними.

Відносно тверджень податкового органу у листі від 05.10.2021 року №12120/6/24-13-07-09-11 про те, що під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 не подано підтверджуючих документів щодо придбання та використання дизельного пального, бензину, тощо у господарській діяльності, то такі суд оцінює критично, оскільки вказане згідно акту перевірки не ставилось в провину позивачу, такі документи в неї не вимагались, про що, зокрема, свідчить зміст листа Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 15.07.2021 року №8897/6/24-13-09-11 «Про надання документів».

Необхідність подання таких документів позивачем необґрунтована відповідачем і в ході судового розгляду цієї справи.

Стосовно тверджень податкового органу у листі від 05.10.2021 року №12120/6/24-13-07-09-11 та у відзиві про те, що позивачем не надано документів на підтвердження понесених витрат на придбання запчастин безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів від провадження підприємницької діяльності, то такі суд також оцінює критично, оскільки позивачем були надані документи, які підтверджують придбання запчастин (зокрема, двигун, кабіна водія вантажного автомобіля, електричний модулятор та міст задній для вантажного автомобіля, балка передня, інші запчастини: фільтра паливні, фільтра повітряні, вологовіддільники, масло, тормозні диски, форсунки до двигуна внутрішнього згорання тощо) у ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 , а саме: накладні з відповідними квитанціями до прибутного касового ордеру, про які указано вище.

До того ж, згідно змісту Заперечення на акт перевірки ОСОБА_1 були подані до контролюючого органу і дефектні акті від 01.09.2020 року, від 15.04.2020 року, 29.10.2020 року, від 08.06.2020 року, від 27.05.2020 року, від 02.03.2020 року, від 07.07.2020 року, від 28.07.2020 року, від 15.01.2020 року, згідно яких існувала можливість дослідити необхідність проведення робіт по ремонту або обслуговування транспортних засобів.

Між тим, у листі від 05.10.2021 року №12120/6/24-13-07-09-11 податковим органом вказані документи не взяті до уваги, натомість безпідставно зазначено про те, що для перевірки дефектні акти не надані.

Твердження, викладені відповідачем у додаткових поясненнях щодо неврахування витрат, не спростовують доводів позивача про подання усіх наявних у неї документів на підтвердження понесених витрат у господарській діяльності в період, за який проводилась перевірка.

Водночас слушними є доводи відповідача з посиланням на приписи пункту 44.6 статті 44 ПК України щодо відсутності підстав для дослідження судом наданого позивачем у ході судового розгляду справи договору про співробітництво від 19.04.2019 року, оскільки такий не подавався платником податку й, відповідно, не був предметом розгляду податкового органу ні під час перевірки, ні під час розгляду заперечень на акт перевірки.

Таким чином, з огляду на викладене у своїй сукупності, суд вважає необґрунтованими та безпідставними висновки відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства, внаслідок чого прийнято оскаржувані позивачем у цій справі рішення.

Тому, суд визнає протиправними та такими, що підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення від 08 жовтня 2021 року №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, №00000/6484/Ж10/24-13-07-09, №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00000/6485/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року.

Приходячи до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, №00000/6484/Ж10/24-13-07-09 та №00000/6486/Ж10/24-13-07-09, суд, окрім наведеного вище, також звертає увагу на наступне.

Згідно пункту 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України за порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), штрафні санкції не застосовуються, крім санкцій за: порушення вимог до договорів довгострокового страхування життя чи договорів страхування в межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема страхування додаткової пенсії; відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, без згоди контролюючого органу; порушення вимог законодавства в частині: обліку, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів; цільового використання пального, спирту етилового платниками податків; обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками; здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального; здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку; порушення нарахування, декларування та сплати податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати.

Відповідно до пункту 9-11.1 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI, тимчасово штрафні санкції, визначені частиною одинадцятою статті 25 цього Закону, не застосовуються за такі порушення, вчинені у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19): несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску; неповна сплата або несвоєчасна сплата суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів); несвоєчасне подання звітності, передбаченої цим Законом, до податкових органів. При цьому абзаци другий та третій пункту 7 частини одинадцятої статті 25 цього Закону щодо такого порушення, вчиненого у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) року, не застосовується.

Судом встановлено, що у період, за який проводилась перевірка позивача, зокрема, з 01.03.2020 року на всій території України Урядом був встановлений карантин з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Однак, відповідачем у порушення наведених норм, були прийняті оскаржувані позивачем рішення щодо застосування штрафних санкцій саме за період, в яких штрафні санкції застосовувати заборонено. Так, штрафні санкції у податкових повідомленнях-рішеннях від 08.10.2021 року №00000/6492/Ж/10/24-13-07-09 (податок на доходи фізичних осіб), №00000/6484/Ж10/24-13-07-09 (військовий збір), рішенні від 08.10.2021 року №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 (єдиний внесок) згідно доданих до них розрахунків застосовані за весь 2020 рік та 2021 рік (на всю суму) та не відокремлено період з 01.03.2020 року, що підпадав під дію обмеження застосування штрафних санкцій.

У ході судового розгляду справи вказаних вище доводів позову відповідачем жодним чином не спростовано. Суб`єктом владних повноважень не обґрунтована правомірність застосування в названих оскаржуваних рішеннях штрафних санкцій до позивача за виявленні порушення податкового законодавства, які мали місце на думку податкового органу, в період з 01.03.2020 року.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів необґрунтованість та незаконність оскаржуваних рішень. Натомість доводи останнього є безпідставними й необґрунтованими, вони не спростовують доводів позову й не свідчать про законність оскаржуваних рішень.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути на його користь понесені ним судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно частин першої та сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, відповідно до квитанцій від 23 грудня 2021 року та 29 грудня 2021 року позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 3267,60 грн.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, то наявні правові підстави для стягнення на користь позивача судового збору в розмірі 3267,60 грн.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, то суд звертає увагу на те, що відповідно до частин першої-п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі у розмірі 5000,00 грн позивачем надано:

- Договір про надання правничої допомоги від 14 грудня 2021 року №1/12/21, укладений між позивачем та адвокатом Станкевичем В.В. і предметом якого є зобов`язання адвоката надавати необхідну правничу допомогу клієнту ( ОСОБА_1 ) у адміністративному судочинстві у спорі із Головним управління ДПС у Чернівецькій області щодо скасування податкових повідомлень-рішень від 08 жовтня 2021 року №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, №00000/6484/Ж10/24-13-07-09, №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00000/6485/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року;

- Додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги від 14 грудня 2021 року №1/12/21, в якому вказано фіксовану суму гонорару (винагороди) за надання Адвокатом правничої допомоги, вказаної в Договору, в розмірі 5000,00 грн;

- Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 15 грудня 2021 року серії СЕ №1035338;

- розрахункову квитанцію №1/12/21 від 14 грудня 2021 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Станкевичу В.В. гонорару (винагороди) за послуги згідно договору про надання правничої допомоги №1/12/21 від 14 грудня 2021 року.

Проаналізувавши вказані документи окремо та у їх сукупності, враховуючи наведені вище норми процесуального права, суд вважає підтвердженою сплату позивачем адвокату коштів у розмірі 5000,00 грн за надання професійної правничої допомоги саме у цій адміністративній справі.

З огляду на викладене, такі підлягають стягненню на користь позивача.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл витрат на правову допомогу, варто зазначити і те, що згідно з частинами шостою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зміст наведених вище положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Кодексу адміністративного судочинства України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Суд також звертає увагу і на позицію суду касаційної інстанції в питанні розподілу витрат на правничу допомогу.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №520/12065/19.

У постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18, від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19 судом касаційної інстанції викладено правову позицію, відповідно до якої зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Однак, у ході розгляду цієї справи відповідачем не було подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Ним жодним чином не доведено не співмірності понесених позивачем витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області по відношенню до ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення від 08 жовтня 2021 року №00000/6492/Ж10/24-13-07-09, №00000/6484/Ж10/24-13-07-09, №00000/6483/Ж10/24-13-07-09, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №00000/6486/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00000/6485/Ж10/24-13-07-09 від 08 жовтня 2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3267,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 01 квітня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 (60022, чернівецька область, Дністровський район, с. Шилівці, РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ).

Суддя О.П. Лелюк