Справа № 500/5357/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/5357/21 пров. № А/857/1977/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Баранюком А.З., час ухвалення рішення 11 год 47 хв у м. Тернополі, повний текст судового рішення складено 30 листопада 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком та зобов`язати відповідача призначити їй таку пенсію з дати подачі відповідної заяви.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 позовні вимоги були задоволені частково. Зобов`язано ГУ ПФУ зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.03.1979 по 28.08.1983, з 16.12.1983 по 11.02.2003, з 08.05.2004 по 01.10.2004, з 08.03.2005 по 02.03.2006, з 16.06.2006 по 31.10.2006 та з 21.03.2007 по 14.03.2008. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою до пенсійного органу, її загальний страховий стаж складав 5 років 8 місяців 16 днів, що є меншим за необхідний, а відтак були відсутні підстави для призначення їй пенсії за віком. Крім того, відповідно до наданих позивачем документів до її страхового стажу не було зараховано періоди з 01.03.1976 по 27.08.1983, з 16.12.1983 пo 11.02.2003, оскільки у довідці №24 від 11.02.2003 відсутня підстава її видачі, а періоди з 08.05.2004 по 01.10.2004, з 16.06.2006 по 31.10.2006 не зараховані по причині відсутності сплати страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Позивач не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що у травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком, за результатами розгляду якої листом від 26.05.2021 відповідач повідомив про відсутність підстав для призначення такої пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV), у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Також вказав, що відповідно до наданих документів страховий стаж позивача складає 5 років 8 місяців 16 днів.

За поданими позивачем документами до страхового стажу їй не зараховано періоди з 01.03.1976 по 27.08.1983, з 16.12.1983 пo 11.02.2003, оскільки в довідці №24 від 11.02.2003 відсутня підстава її видачі, а періоди з 08.05.2004 по 01.10.2004, з 16.06.2006 по 31.10.2006 не зараховані по причині відсутності сплати страхових внесків до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповіді пенсійний орган роз`яснив, що для зарахування періодів з 01.03.1976 по 27.08.1983, з 16.12.1983 по 11.02.2003 позивачу необхідно надати уточнюючу довідку про періоди роботи, видану підприємством на якому вона працювала на підставі первинних документів за час виконання роботи.

Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині зобов`язання пенсійного органу зарахувати відповідні періоди до страхового стажу позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи у зарахуванні спірних періодів до страхового стажу позивачки, пенсійний орган діяв не у межах та не у спосіб визначений чинним законодавством, а тому такі дії є протиправними.

Оскільки рішення суду було оскаржене лише в частині задоволення позовних вимог, з урахуванням вимог ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції аналізує висновки суду першої інстанції лише в цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України кожному гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом №1058-IV.

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).

Отже, підтвердження стажу роботи для призначення пенсії здійснюється на підставі даних трудової книжки, а за їх відсутності, на підставі даних уточнюючої довідки, виданої підприємством, на якому працювала особа.

Згідно п.17, 18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Підставою відмови у призначенні позивачці пенсії за вислугою років слугував встановлений факт недостатності її страхового стажу.

З матеріалів справи видно, що позивач у період з 01.03.1976 по 28.08.1983 та з 16.12.1983 по 11.02.2003 працювала на Теребовлянській взуттєвій фабриці, з 25.05.2003 по 19.02.2004 отримувала допомогу по безробіттю, з 08.05.2004 по 01.10.2004 працювала в селянсько-фермерському господарстві «Яворина», з 08.03.2005 по 02.03.2006 отримувала допомогу по безробіттю, з 16.06.2006 по 31.10.2006 працювала в селянсько-фермерському господарстві «Яворина», з 21.03.2007 по 14.03.2008 отримувала допомогу по безробіттю, що підтверджується записами її трудової книжки, які засвідчені підписами посадових осіб та відбитками печаток.

Стосовно не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів з 01.03.1976 по 27.08.1983 та з 16.12.1983 пo 11.02.2003 у зв`язку з відсутністю у довідці №24 від 11.02.2003 підстав її видачі, то такі на думку колегії суддів є безпідставними.

Стосовно періодів з 08.05.2004 по 01.10.2004 та з 16.06.2006 по 31.10.2006, колегія суддів зазначає наступне.

В контексті положень статті 106 Закону №1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Тобто, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відтак, за змістом наведених вище норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника (в даному випадку роботодавця), а тому позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством - страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів його роботи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25.09.2018 по справі №242/65/17, від 22.11.2018 по справі №242/4793/16-а, від 11.07.2019 по справі №242/1484/17, від 04.06.2019 по справі №235/900/17, від 27.02.2019 по справі №242/1871/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періодів по причині відсутності сплати страхових внесків до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів звертає увагу, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, а також іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, пенсійним органом протиправно не зараховано до пільгового стажу позивачки спірні періоди роботи. Належних підстав для такого незарахування відповідачем не зазначено та апеляційним судом не встановлено.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 по справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття ефективного засобу передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов : лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який він просить. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, зокрема, порушення права позивача на призначення пенсії відповідно до норм пенсійного законодавства України, з метою повного та належного захисту її прав, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України правомірно вийшов за межі позовних вимог шляхом зобов`язання ГУ ПФУ зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.03.1979 по 28.08.1983, з 16.12.1983 по 11.02.2003, з 08.05.2004 по 01.10.2004, з 08.03.2005 по 02.03.2006, з 16.06.2006 по 31.10.2006 та з 21.03.2007 по 14.03.2008.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року по справі №500/5357/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 04.04.2022