Справа № 120/16886/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 квітня 2022 р. Справа № 120/16886/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 18 від 29.10.2021 року та зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію по втраті годувальника згідно зі ст. 37 ЗУ «Про державну службу» на неповнолітню дочку ОСОБА_2 у розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зазначеної у довідках від 13.10.2021 року № 0200-0503-8/64344, № 0200-0503-8/64315, № 0200-0503-8/64346.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника на неповнолітню дочку ОСОБА_2 згідно ЗУ «Про державну службу». Відповідач рішенням від 29.10.2021 року відмовив у призначенні такої пенсії, мотивувавши це тим, що ЗУ «Про державну службу» призначення пенсії по втраті годувальника не передбачено. Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 03.12.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

20.01.2022 року за вх. № 5326/22 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, проте суд не приймає його до уваги, з огляду на відсутність підтвердження надіслання останнього позивачеві.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

25.10.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до ЗУ «Про державну службу».

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, листом від 19.11.2021 року за вих. № 0200-0209-8/75214 повідомив, що рішенням від 29.10.2021 року № відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника згідно ЗУ «Про державну службу». Відмова обґрунтована тим, що відповідно до п. 10 і 12 р. ХІ ЗУ «Про державну службу» № 889 право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 мають особи, які на день набрання чинності законом № 889 (на 01.05.2016 року) мали відповідний стаж на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України.

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Ч. 1, 2 ст. 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначений Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року, який набрав чинності 01.05.2016 року (далі Закон № 889).

У відповідності до вимог ст. 88 Закону № 889 підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є, зокрема, смерть державного службовця.

Згідно ст. 90 Закону № 889 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до 2 р. Х1 Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889 визнати такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 року № 3723 (далі Закон № 3723), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

П. 10 р. Х1 Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889 передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" 1993 р. та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" 1993 р., у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

П. 12 р. Х1 Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889 визначено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" 1993 р. та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" 1993 р., у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Ч. 13, 14 ст. 37 Закону України « Про державну службу», зокрема, передбачає, що у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

П. 8 р. XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889 передбачає, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року № 283 (далі - Порядок № 283) визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Так, згідно з п. 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України "Про державну службу", а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців.

Аналогічна правова норма закріплена і в п. 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 року № 229, у зв`язку із набранням 01.05.2016 року чинності яким Порядок № 283 втратив чинність.

Системний аналіз наведених норм доводить, що Законом № 3723 було передбачено можливість призначення пенсії по втраті годувальника. Проте нова редакція Закону № 889 таких приписів не містить. Разом з тим на теперішній час визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, а також для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, р. Х1 Закону № 889 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (зокрема 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723.

Водночас, ч. 1 ст. 37 Закону № 3723 закріплює, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до ст. 37 Закону № 3723 є наявність сукупності таких умов:

1) досягнення такими особами певного віку;

2) наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме - для чоловіків 35 років, оскільки зміст вказаної правової норми передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

3) наявність в особи не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.04.2018 року у справі № 822/524/18, від 02.04.2020 року у справі № 687/545/17, від 15.08.2019 року у справі № 676/6166/17.

Верховний Суд України у постановах від 01.07.2014 року у справі № 21-244а14 та від 03.04.2019 року у справі № 724/436/15-а висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Також суд зауважує, що однією зі складових права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини) є принцип правової визначеності, за яким права особи мають бути чітко та повною мірою визначені законом, положення якого є зрозумілими та доступними до розуміння будь-якою особою.

З огляду на спірні правовідносини, а також період, в яких виник цей спір дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що, приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно Закону № 889, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.

За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивача, відповідно до ст. 37 Закону № 3723.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі № 236/3193/16-а та від 31.05.2021 року у справі № 569/10026/16-а.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла у віці 42 років, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 24.09.2021 року). На утриманні в неї перебувала неповнолітня донька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 20.07.2009 року).

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 з 11.11.2003 року по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) перебувала на різних посадах державної служби України. Проте вона на момент смерті не мала права на призначення пенсії відповідно до ЗУ «Про державну службу», так як відсутня сукупність умов необхідних для цього: 1) досягнення такими особами певного віку; 2) наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме - для чоловіків 35 років, оскільки зміст вказаної правової норми передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом; 3) наявність в особи не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Враховуючи аналіз зазначених вище правових норм, правові висновки Верховного Суду, встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 станом на момент смерті не мала право на пенсію на підставі ЗУ "Про державну службу", а отже право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі положень ст. 37 Закону № 3723 не має і її донька ОСОБА_2 .

За таких обставин, оскаржуване рішення відповідача № 18 від 29.10.2021 року є правомірним, відповідно позовні вимоги в цій частині є такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про скасування рішення відповідача № 18 від 29.10.2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої, адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним рішення відповідача № 18 від 29.10.2021 року, відповідно позовна вимога про скасування вказаного рішення також не підлягає задоволенню, як похідна.

Вирішуючи питання про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію по втраті годувальника згідно зі ст. 37 ЗУ «Про державну службу» на неповнолітню дочку, ОСОБА_2 , у розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зазначеної у довідках від 13.10.2021 року № 0200-0503-8/64344, № 0200-0503-8/64315, № 0200-0503-8/64346, суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання відмови (рішення) суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання відмови (рішення) суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на те, що судом відмовлено задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 18 від 29.10.2021 року, відповідно як похідні не підлягають задоволенню й позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію по втраті годувальника згідно зі ст. 37 ЗУ «Про державну службу» на неповнолітню дочку, ОСОБА_2 , у розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зазначеної у довідках від 13.10.2021 року № 0200-0503-8/64344, № 0200-0503-8/64315, № 0200-0503-8/64346.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись Конституцією України, ЗУ «Про державну службу» та ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 18 від 29.10.2021 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника згідно зі ст. 37 ЗУ «Про державну службу» на неповнолітню дочку, ОСОБА_2 , у розмірі 70% суми заробітної плати померлого годувальника, з якої сплачений єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зазначеної у довідках від 13.10.2021 року № 0200-0503-8/64344, № 0200-0503-8/64315, № 0200-0503-8/64346 відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м.Вінниця, 21100)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 05.04.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна