Справа № 460/1835/21
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1835/21 пров. № А/857/20278/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Мікули О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року (головуючий суддя Дудар О.М., м. Рівне, повний текст складено 13.10.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації, Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації про визнання наказу неправомірним, поновлення на роботі про визнання наказу неправомірним, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області (відповідач - 1), Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації (відповідач - 2) в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації від 11.02.2021 № 35-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації або на аналогічній за обсягом та переліком функціональних обов`язків посаді в Управлінні соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації з 12 лютого 2021 року; стягнути з Управління соціального захисту Дубровицької районної державної адміністрації та Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 30 119 (тридцять тисяч сто дев`ятнадцять) гривень 85 копійок, що виникла внаслідок порушення порядку проведення розрахунку з працівником при звільненні та середній заробіток за весь період затримки розрахунку починаючи з 12.02.2021 по день ухвалення рішення по даній справі або по день фактичного розрахунку з ОСОБА_1 , в залежності від події яка настане раніше; зобов`язати Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації та Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 12.02.2021 року по день винесення рішення по даній справі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 лютого 2021 року по 26 березня 2021 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у цій частині нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно ч. 2 с. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі на підтвердження своїх доводів не надали жодних доказів та у встановлений законом строк не подали своїх відзивів на позовну заяву.

Крім того, у рішенні чітко прослідковується нівелювання усіх її доказів та доводів, що підтверджують незаконність звільнення.

Крім того, апелянт вказує, що 11.01.2021, вона отримала персональне повідомлення (попередження) про наступне звільнення із займаної посади, у якому зазначалося, що у зв`язку з реорганізацією Управління, запропонувати їй зайняти іншу посаду відповідно до її професії та кваліфікації чи спеціальності немає можливості.

Проте, їй стало відомо, що іншим працівникам надходили пропозиції зайняти вакантні посади в реорганізованому Управлінні в місті Сарни, проте із збереженням робочого місця у м. Дубровиця.

У зв`язку з цим, вона звернулася до начальника Управління соціального захисту населення Дубровицької РДА із письмовим запереченням проти наступного звільнення.

І лише 10 лютого 2021 року, в останній робочий день, її було ознайомлено з листом начальника Управління соціального захисту населення Сарненської РДА вих. № 01/5-02-655 від 10.02.2021, у якому запропоновано зайняти тимчасову посаду головного спеціаліста відділу фінансово-господарського забезпечення Управління соціального захисту населення Сарненської РДА.

У даному листі також зазначалося, що пропозиція зайняти тимчасову посаду головного спеціаліста ґрунтується на розпорядженні голови Сарненської райдержадміністрації від 06 січня 2021 року № 5-к «Про впорядкування структури та затвердження граничної чисельності працівників Сарненської районної державної адміністрації».

З вищевказаного слідує, що на момент вручення персонального повідомлення (попередження) про наступне звільнення - 11.01.2021, відповідачам було відомо структуру, граничну чисельність працівників, наявність вакантних посад в реорганізованому управлінні, на підставі такі посади чого і було надано іншим працівникам, а її лиш повідомлено про відсутність можливості запропонувати якусь посаду.

Оскільки вказаний лист вона отримала по завершенню свого останнього робочого дня - 10.02.2021, то 11 лютого 2021 року, вона звернулася до начальників Управлінь соціального захисту населення Сарненської та Дубровицької РДА із заявою-запереченням на лист вих. № 01/5-02-655, у якій висловила прохання запропонувати її усі можливі посади з урахуванням сімейних обставин та стану здоров`я (інвалідності).

Листом начальника управління В. Буткевича від 15.02.2021 № 01/01-307 було повідомлено про загальні особливості звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та не надано жодних пояснень щодо прохання запропонувати усі можливі посади чи будь-якої оцінки наведених у заяві-запереченні фактів.

Крім того, твердження про те, що працівники відділу бухгалтерського обліку до реорганізованого управління не переводилися - є неправдивим.

Рівненський окружний адміністративний суд погодився з позицією відповідачів про те, що керівник мав лише право, а не обов`язок пропонувати за наявності посаду в тому самому органі, при цьому суд покликався на аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, які в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються при прийняті даного рішення.

Однак, суд першої інстанції жодним чином не врахував норм Кодексу законів про працю, зокрема застосування статті 49-2, положень Європейської соціальної хартії, Конвенції Міжнародної організації праці та висновків Європейського суду з прав людини.

Звільняючи ОСОБА_1 відповідач вважав, що при скороченні посади державної служби внаслідок реорганізації, пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Звертаю увагу суду, що законодавцем були внесені зміни до Кодексу законів про працю України, так Законом України від 12.12.2019 № 378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», який набув чинності 02.02.2020, статтю 49-2 Кодексу законів про працю України після частини п`ятої доповнено новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

Зміни внесені до Кодексу законів про працю України передбачають особливості звільнення державних службовців, зокрема не застосування до такої процедури положень частини другої статті 49-2 цього Кодексу, якою передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

При цьому, підлягає застосуванню ч. 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, яка визначає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнено фактично у зв`язку із скороченням посади, яку вона займала в управлінні та у зв`язку з неприйняттям суб`єктом призначення рішення щодо пропонування іншої посади за спеціальністю, що прямо порушує вимоги законодавства про працю.

Частиною 5 ст. 22 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу(за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Таким чином, виходячи із нормативного тлумачення зазначених норм, очевидним є те, що нормами Закону України «Про державну службу» передбачена можливість працевлаштування працівника, посада якого скорочена на іншій рівнозначній або нижчій вакантній посаді, разом з тим нормами Кодексу законів про працю України передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення - запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У даному випадку, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи (ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14.10.2010 року у справі Щокін проти України, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.01.2019, справа №876/5312/17).

Також, у своєму рішенні Рівненський окружний адміністративний суд зазначає, що не вбачає прояву дискримінації щодо позивача під час її звільнення.

Проте, зазначене знову ж таки спростовується вищевказаним Наказом Управління соціального захисту населення Дубровицької РДА № 5-к від 10.02.2021 «Про звільнення в порядку переведення ОСОБА_3 », згідно якого останню, працівника бухгалтерського відділу переведено до реорганізованого Управління.

Таким чином, вказаній працівниці Управлінням соціального захисту населення Дубровицької РДА було надано необґрунтовану перевагу по відношенню до ОСОБА_1 . І це незважаючи на те, що вона має значно більший стаж та досвід роботи у цій структурі, маю статус інваліда та більше того, має на своєму утриманні двоє неповнолітніх дітей-інвалідів.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Закону України «Про державну службу» державна служба здійснюється, зокрема, з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборони всіх форм та проявів дискримінації, відсутності необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Звертаю увагу суду на те, що у даних спірних правовідносинах чітко прослідковується пряма дискримінація щодо неї, державного службовця ОСОБА_1 .

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала в органі соціального захисту Дубровицької районної державної адміністрації на різних посадах державної служби з 30 березня 2004 року по 11 лютого 2021 року.

30 березня 2004 року ОСОБА_1 прийняла Присягу державного службовця.

16.12.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» №1635-р, яким відповідно до п.6 ч.1 ст.20, п.5 ч.2 ст.23 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» і ст.7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» вирішено:

здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1;

утворити районні державні адміністрації в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, як нові юридичні особи публічного права згідно з додатком 2;

здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих зазначеною постановою, шляхом їх приєднання до районних державних адміністрацій, утворених згідно з абзацом третім цього пункту, згідно з додатком 3.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, статей 104-107 Цивільного кодексу України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», статті 87 Закону України «Про державну службу», Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій», розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації від 06 січня 2021 року №3-к «Про реорганізацію структурних підрозділів Дубровицької районної державної адміністрації, які мають статус юридичної особи публічного права» та наказу начальника районного управління соціального захисту населення Дубровицької райдержадміністрації від 11.01.2021 №1 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації шляхом приєднання до Сарненської районної державної адміністрації» ОСОБА_1 повідомлено (попереджено) про наступне звільнення з займаної посади по закінченню одного місяця з дати вручення цього попередження у зв`язку з реорганізацією Управління соціального захисту населення Дубровицької райдержадміністрації шляхом приєднання до Сарненської районної державної адміністрації, на підставі підпункту 1 пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.24). Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 отримала 11.01.2021.

У зазначеному попередженні ОСОБА_1 повідомлено про те, що запропонувати їй зайняти іншу посаду відповідної професії чи спеціальності немає можливості.

Наказом начальника Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації від 11 лютого 2021 року №35-к «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнятого відповідно до ч.1 п.1 та п.4 ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації від 06 січня 2021 року №3-к «Про реорганізацію структурних підрозділів Дубровицької районної державної адміністрації, які мають статус юридичної особи публічного права», наказів начальника управління соціального захисту населення від 11.01.2021 №1 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації шляхом приєднання до Сарненської районної державної адміністрації» та від 11.01.2021 «Про попередження працівників про наступне вивільнення» звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації, з 11 лютого 2021 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч.3 ст.5 Закону №889-VIII).

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Судом першої інстанції з`ясовано, що державну службу позивача відповідно до оспорюваного розпорядження припинено саме у зв`язку з реорганізацією державного органу.

Згідно з ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на дату винесення розпорядження від 06.01.2021 №2-к), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (ч.4 ст.87 Закону №889-VIII).

Згідно з п.5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі - Порядок №1074), орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Пунктом 8 Порядку №1074 передбачено, що внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам. Перейменування органу виконавчої влади не призводить до його реорганізації.

Як уже зазначалось вище, 16.12.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження за №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», яке в тому числі передбачало реорганізацію Дубровицької райдержадміністрації шляхом її приєднання до Сарненської райдержадміністрації Рівненської області.

З огляду на це, суд правильно вважав, що у спірних правовідносинах дійсно виникла обставина, що уможливила припинення державної служби за ініціативи роботодавця (суб`єкта призначення) - реорганізація державного органу - як це й передбачено п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII. При цьому сама по собі наявність підстав для звільнення працівника не може повністю виправдовувати наступне звільнення, оскільки його правомірність перебуває також у прямій залежності від дотримання встановленої процедури звільнення, у даному випадку, державного службовця, що підлягає перевірці в судовому порядку.

Як уже зазначено вище, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» від 16.12.2020 №1635-р, а також розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації від 31.12.2020 №138-к «Про затвердження граничної чисельності працівників апарату обласної державної адміністрації, її структурних підрозділів та районних державних адміністрацій» головою Дубровицької районної державної адміністрації прийнято розпорядження «Про попередження керівників структурних підрозділів райдержадміністрації» від 06.01.2021 №3-к, а начальником Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації - відповідно накази від 11.01.2021 №1 «Про реорганізацію управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації шляхом приєднання до Сарненської районної державної адміністрації» та від 11.01.2021 «Про попередження працівників про наступне вивільнення», відповідно до якого позивача 11.01.2021 попереджено про звільнення.

Звільнення позивача відбулося за наказом від 11.02.2021 №35-к, а отже суд вірно вважав, що відповідачем-1 дотримано вимоги ч.3 ст.87 Закону №889-VIII в частині строку попередження державного службовця про наступне вивільнення.

Як уже було зазначено, ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (у редакції, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 № 1285-IX) передбачала, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому, вжите слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання щодо пропозиції державному службовцю вакантної посади законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Висновки аналогічного характеру викладено у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20, які в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом при прийняті даного рішення.

Отже, керівник мав лише право, а не обов`язок, пропонувати за наявності посаду в тому самому органі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно відхилив твердження позивача про обов`язок відповідача-1 пропонувати будь-які вакантні посади.

Крім того, судом встановлено, що як вбачається з листа Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації від 10.02.2021 №01/5-02-655 ОСОБА_1 було запропоновано тимчасову посаду головного спеціаліста відділу фінансово-господарського забезпечення Управління соціального захисту населення Сарненської РДА (постійне робоче місце - м.Сарни, вул.Демократична, 46). Відповідно Заявою-запереченням від 11.02.2021 ОСОБА_1 від запропонованої посади відмовилася та просила запропонувати їй всі можливі посади, враховуючи її сімейні обставини, з урахуванням можливої перестановки (перегрупування) працівників.

Також, суд правильно відхилив твердження позивача в позовній заяві на необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на її звільнення, оскільки як випливає зі змісту застосовної до спірних правовідносин редакції ст.87 Закону №889-VIII, при звільненні державного службовця та припиненні державної служби з підстав реорганізації державного органу на той час не вимагалося й обов`язкового погодження таких дій із виборним органом первинної профспілкової організації.

Крім того, відповідачем-1 дотримано також вимогу передбачену ч.4 ст.87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме: виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Враховуючи встановлене та вимоги законодавства України, чинного на дату виникнення спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем-1 дотримано порядок звільнення ОСОБА_1 а відтак про правомірність наказу начальника Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації від 11.02.2021 №35-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та відсутність підстав для його скасування.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу є похідними, відповідно до п.23 ч.1 ст.4 КАС України, вимогами від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, який судом визнано правомірним, а тому такі також задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідачів середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, то суд першої інстанції правильно врахував, що частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, підтриману Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі №810/451/17, відповідно до якої ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Оскільки, ОСОБА_1 було звільнено 11 лютого 2021 року, а сторонами визнано, що належну ОСОБА_1 при звільненні суму (98758,94грн) відповідачем було виплачено у повному обсязі 26 березня 2021 року, то суд правильно вважав, що всупереч вимогам ст.116 КЗпП України відповідачем-1 порушено строк виплати належних позивачу сум, що тягне відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України.

При цьому, суд першої інстанції підставно вважав, що з 12.01.2021 Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації втратило повноваження державного органу, який згідно із законом виконує функції, тому, відповідно, не може здійснювати права та виконувати обов`язки сторони у справі, а відтак і відповідати за зобов`язання, які на нього покладені, в тому числі й судовими рішеннями, оскільки таке повноваження передано для виконання завдань і функцій іншому органу у зазначеній сфері, яким є Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації.

Відтак, з цього моменту відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво, оскільки саме норми адміністративного права врегулювали умови та порядок передання адміністративної компетенції від повноважень Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації до Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації, а тому факт припинення (ліквідації) юридичної особи не є вирішальним.

Отже, у вказаній частині позовних вимог Управління соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації є правонаступником Управління соціального захисту населення Дубровицької районної державної адміністрації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним і ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2021 по 26.03.2021.

З огляду на зазначене вище суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року по справі № 460/1835/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.М. Гінда

О.І. Мікула

повний текст складено 04.04.2022

Дата