Справа № 380/2355/20
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/2355/20
провадження № П/380/9393/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року

Зал судових засідань №7

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Середа О-В.І.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лазорка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові, в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 про поновлення на роботі за період з 15.06.2016 по 17.01.2020;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у розмірі 142 656,28 грн. за відрахуванням зборів і обов`язкових платежів та сум виплачених при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 15.06.2016 перебував у вимушеному прогулі у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі. Зазначає, що невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/77/16 від 15.06.2016 відбулося саме з вини роботодавця, а відтак за правилами ст. 236 КЗпП України Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зобов`язане виплатити йому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, який на думку позивача, становить 142 656,28 грн. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На заперечення проти позовних вимог відповідачем подано від 26.05.2020 додаткові пояснення. Обґрунтовуючи правомірність своїх дій відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що 26.03.2020 Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області припинено як юридичну особу, ураховуючи ліквідацію органів внутрішніх справ, бюджетне фінансування МВС України на здійснення будь-яких виплат за посадами які скорочено повністю припинено. Тобто виплата середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у розмірі 142 656,28 грн., ОСОБА_1 є неможливим.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16 (Постанови Верховного Суду від 06 лютого 2019) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020; cтягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі а період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27 251 (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одну гривню) грн. 68 коп. без урахуванням податків та зборів. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.05.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, в зазначеній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що судом першої інстанції під час перевірки позовної заяви на відповідність її вимогам КАС України не було дотримано пункту 5 частини першої статті 171 КАС України. Ухвала суду першої інстанції про поновлення строку звернення до суду в матеріалах справи відсутня, відповідно, поважність причин пропуску строку звернення з позовом судом не проаналізовано і не досліджено. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначене порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Ухвалою суду від 14.06.2021 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.12.2021 заяву позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено. Визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду. Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду у справі за його позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Протокольною ухвалою суду від 06.12.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи слідує, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі №813/77/16 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 № 826о/с про звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС, з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, з 06.11.2015. Поновлено лейтенанта міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 07.11.2015. Стягнуто з Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8340 (вісім тисяч триста сорок) грн 24 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову в частині поновлення в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн 27 коп. звернуто до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 апеляційну скаргу ГУМВС України у Львівській області задоволено, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16 скасовано та прийнято нову постанову, відповідно до якої в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

06.02.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 і залишив в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016.

У зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі у добровільному порядку, державним виконавцем вживалися заходи щодо примусового виконання рішення. 20.01.2020 державним виконавцем за виконавчим документом відкрито виконавче провадження № 60943307.

17.01.2020 наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за № 1254 о/с позивача було поновлено на посаді слідчого відділення Галицького районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015.

Позивач вважаючи, що з 15.06.2016 він перебуває у вимушеному прогулі, звернувся до суду із цим позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15.06.2020 по 17.01.2020.

Вирішуючи спір, суд керується таким.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно з статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як визначено статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1402-VIII) суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У статті 13 Закону № 1402-VIII розтлумачено зміст такої конституційної засади судочинства як обов`язковість судових рішень, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Принцип обов`язковості судових рішень закріплений і в статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до змісту якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так само відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Суд зазначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Статтею 5 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 7 ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог чинного законодавства рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства України вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.

Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постановах від 27 листопада 2019 року (справа №802/1183/16-а) та від 05 березня 2020 року (справа № 280/360/19).

Як зазначалось вище, позивач поновлений на роботі постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019, оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 і залишено в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016. Однак, фактично це рішення виконано на підставі наказу відповідача від 17.01.2020 № 1254 «Про виконання рішення суду».

Отже, рішення суду про поновлення на посаді, яке судом допущено до негайного виконання, у період часу із 06.02.2019 по 16.01.2020 відповідачем не виконувалось.

Відтак, суд зазначає про те, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення і позивач має право, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання.

При цьому, середній заробіток на користь позивача підлягає стягненню за період з 06.02.2019 по 16.01.2020, тобто з моменту постановлення рішення судом касаційної інстанції, що в свою чергу спростовує доводи позивача, викладені у позовній заяві.

В даному випадку підставою для стягнення коштів є невиконання відповідачем рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/77/16 від 15.06.2016, що зумовлює стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно з положеннями ст. 236 КЗпП України.

Згідно з ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100).

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадках, зокрема, обчислення вимушеного прогулу.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках (в тому числі і у випадку вимушеного прогулу) збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В абзаці 3 пункту 8 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17 зазначив, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 , пов`язаним з невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі, є період з 06.02.2019 (день винесення рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 06.02.2019 в справі № 813/77/16) по 16.01.2020 включно (оскільки наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 прийнято 17.01.2020 і саме з цього дня позивачу розпочато нарахування заробітної плати).

Загальні кількість календарних днів у вказаному періоді з 06.02.2019 по 16.01.2020 становила 344 календарних дні (лютий 2019 - 22 календарних дні, березень 2019 31, квітень 2019 - 30, травень 2019 31, червень 2019 - 30, липень 2019 - 31, серпень 2019 31, вересень 2019 - 30, жовтень 2019 - 31, листопад 2019 - 30, грудень 2019 31, січень 2020- 16).

Як слідує з довідки про заробітну плату (грошове забезпечення) від 06.11.2015 за №6716237, заробітна плата позивача за останні два місяці служби перед звільненням (травень - квітень) становить - 4832,59 грн., середньоденна 79,22 грн. Час вимушеного прогулу становить - 344 календарних дні і відповідно 79,22х344 = 27251,68 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь позивача становить 27251,68 грн.

Щодо способу захисту, то суд, враховуючи роз`яснення, викладені в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, вважає, що ефективним способом захисту порушеного права працівника в разі вимушеного прогулу через затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду, який розглянув трудовий спір про поновлення на роботі, буде стягнення судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі. Вказане не суперечить процесуальному закону, з огляду на зміст пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства, та відповідає способам захисту порушеного права в постановах Верховного Суду, на правові позиції яких суд посилався в цьому рішенні.

Щодо вимоги позивача визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16 про поновлення на роботі за період з 15.06.2016 та стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 15.06.2016, то суд приходить до переконання що в цій частині позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 апеляційну скаргу ГУМВС України у Львівській області задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2016 року по справі № 813/77/16 скасовано та прийнято нову постанову, відповідно до якої в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити. Відповідно до статті 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

06.02.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволив. Скасував постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року і залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2016 року. Статтею 359 КАС України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу звернення останнього з виконавчим листом до відповідача для поновлення на роботі та виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16.

Крім того, як слідує з долучених доказів до матеріалів справи, позивачем жодні дії не вчинялися на вжиття заходів щодо поновлення його на роботі, виконавче провадження з примусового виконання рішення суду відкрито лише 20.01.2020 за заявою стягувача, і значиться дублікат виконавчого листа від 10.12.2019, звідси й відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за невиконання рішення суду першої інстанції, так як вбачається відсутність волевиявлення позивача у справі. З огляду на матеріали справи вбачається неналежне й несвоєчасне виконання Постанови Верховного Суду від 06.02.2019 до моменту видачі наказу на поновлення на роботі, а тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в пункті 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Також відповідач як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України, зобов`язаний виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, утримавши з нього при виплаті законодавчо встановлені податки та збори.

З урахуванням викладеного та виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що Головного управління МВС України у Львівській області необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27 251 (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одну гривню) грн. 68 коп., без урахуванням податків та зборів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у даній категорії справ в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак згідно з ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо затримки у виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 у справі № 813/77/16 (Постанови Верховного Суду від 06 лютого 2019) про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (79005, м. Львів, пл. Генерала Григоренка,3 ; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2019 по 16.01.2020 в розмірі 27 251 (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одну гривню) грн. 68 коп., без урахуванням податків та зборів.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 06.04.2022.

Суддя Братичак Уляна Володимирівна