Справа № 340/7877/21
Суддя: С.В. Дегтярьова
Дата ухвалення: 2022-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/7877/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Дегтярьової С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача-1: Головного управління ДФС у Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 55, )

до відповідача-2: Головного управління ДПС у Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 55, )

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки: за 2019 рік тривалістю 25 діб, а також за 2007 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 05.10.2021 р.;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки: за 2019 рік тривалістю 25 діб, а також за 2007 -2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 05.10.2021р.;

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані 30 календарних днів (без урахування святкових і неробочих днів) щорічних додаткових оплачуваних відпусток працівникам, які мають двох дітей, за 2019 - 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 05.10.2021 р.;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 30 календарних днів (без урахування святкових і неробочих днів) щорічних додаткових оплачуваних відпусток працівникам, які мають двох дітей, за 2019 - 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 05.10.2021 р.;

- визнати протиправною відмову Головного управління ДФС у Кіровоградській області у виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбаченої ст. 57 Закону України "Про державну службу";

- стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбачену ст. 57 Закону України "Про державну службу";

- визнати протиправною відмову Головного управління ДФС у Кіровоградській області у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України;

- стягнути з Головного управління ДФС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку, передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України;

- стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53959,84 грн.

Свою позицію заявниця мотивувала тим, що після звільнення з нею не проведено повного розрахунку за всіма виплатами та компенсаціями.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 р. відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.23-25).

Ухвалою судді від 10.11.2021 року відмовлено в клопотанні представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (а.с.31-32).

Ухвалою судді від 06.12.2021 року обох сторін повторно зобов`язано виконати вимоги ухвали та витребувано у Державного архіву Кіровоградської області докази, на знаходження там яких посилався відповідач (а.с.73-74).

Ухвалою судді від 30.12.2021 р. залучено до участі у справі Головне управління ДПС України в Кіровоградській області (а.с.101-102).

Ухвалою судді від 10.01.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про накладення штрафу (а.с.105-106).

Ухвалою від 10.02.2022 року відмовлено в клопотанні представника відповідача-2 про розгляд справи в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження (а.с.146-147).

Ухвалою судді від 10.02.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про накладення штрафу (а.с.148).

Ухвалою судді від 10.02.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження (а.с.149-150).

19.11.2021 року Головним управлінням ДФС в Кіровоградській області подано відзив на позов, в якому вказано, що оскільки ОСОБА_1 була звільнена не за нормами КЗпП України, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення норм даного кодексу. При цьому відповідач-1 вказав, що право на додаткову відпустку, як особа, що має двох дітей, в період з 2019 по 2021 рік не використовувала (а.с.34-39).

21.01.2022 року Головним управлінням ДПС в Кіровоградській області подано відзив на позов, в якому вказано, що належним відповідачем у даному спорі управління не є (а.с.118-121).

Представник позивача подав уточнення останньої позовної вимоги про стягнення грошового відшкодування за весь час затримки проведення компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні та просив його стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області в сумі 53959,84грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (а.с.167).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні її фактичні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила навчання в Національному університеті державної податкової служби України до 01.07.2007 року.

Потім з 02.07.2007 року по 07.12.2009 року проходила службу на посаді слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного відділення слідчого відділу податкової міліції ДПА у Кіровоградській області. З 07.12.2009 року по 01.02.2012 року - старший слідчий з особливо важливих справ відділення організації досудового слідства слідчого відділу управління податкової міліції ДПА у Кіровоградській області (а.с.50).

Відповідно до Положення, затвердженого Указом Президента України від 13.07.2000 року № 886/2000, Державна податкова адміністрація України була центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом.

З 01.02.2012 року по 23.05.2013 року - позивач проходила служба на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ відділення організації досудового слідства слідчого відділу управління податкової міліції ДПС у Кіровоградській області, до якої перейшла компетенція попереднього органу.

Відповідно до Указу Президента від 18 березня 2013 року №141/2013 Міністерство доходів і зборів України стало правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються.

З 23.05.2013 року по 24.05.2013 року - позивач перебувала у розпорядженні Міністерства доходів і зборів України.

З 23.05.2013 року по 01.06.2013 року - позивач перебувала у розпорядженні ГУ Міністерства доходів і зборів України у Кіровоградській області.

З 01.06.2013 року по 18.02.2015 року - позивач проходила службу на посаді завідувача сектору діловодства СУФР ГУ Міндоходів у Кіровоградській області.

Постановою КМУ від 21 травня 2014 р. № 160 утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

18.02.2015 року - позивач перебувала у розпорядженні ГУ ДФС України у Кіровоградській області.

З 18.02.2015 року по 06.04.2016 року - позивач проходила службу на посаді завідувача сектору діловодства СУФР ГУ ДФС у Кіровоградській області.

З 06.04.2016 року по 19.06.2020 року - позивач проходила службу на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу організації досудового розслідування ГУ ДФС у Кіровоградській області.

З 19.06.2020 року по 13.07.2020 року - позивач проходила службу на посаді старшого інспектора з особливих доручень другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління ГУ ДФС у Кіровоградській області.

З 13.07.2020 року по 07.12.2020 року - позивач проходила службу на посаді старшого інспектора з особливих доручень контрольно-методичного сектору управління ГУ ДФС у Кіровоградській області.

З 07.12.2020 року по 14.06.2021 року - позивач проходила службу на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного сектору управління ГУ ДФС у Кіровоградській області.

З 14.06.2021 року по день звільнення (05.10.2021 року) - позивач проходила службу на посаді старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного сектору СУФР ГУ ДФС у Кіровоградській області (а.с.50).

05 жовтня 2021 року наказом ГУ ДФС в Кіровоградській області №129-о позивач була звільнена зі служби в податковій міліції в органах ДФС у запас Збройних Сил з постановкою на військовий облік за п.64 підпункт «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114). Даний наказ не містить інформації щодо частини невикористаної щорічної відпустки, а також відпустки як особі, що має двох дітей, за час, що передує року звільнення, тобто із 2007 по 2020 роки включно. Він містить лише вказівку на виплату грошової компенсації за невикористану відпустку у 2021 році за 20 діб (а.с.40).

Відповідно до наказу ГУ ДФС в Кіровоградській області №129-о від 05 жовтня 2021 року вказано на таке:

- виплатити грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до постанови КМУ №393 від 17.07.1992 року;

- невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік складає 20 діб;

- вислуга років для виплати грошової допомоги складає 18 років;

- підстава - попередження про наступне звільнення від 29 липня 2021 року.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, за приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин, суд зазначає, що поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення працівникам податкової міліції, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Щодо компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки та компенсації за невикористані щорічні додаткові оплачувані відпустки працівникам, які мають двох дітей

Позивач посилається на те, що має право на 395 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки. При цьому стверджує, що визначити кількість днів невикористаної відпустки за 2007-2018 роки неможливо, за 2019 рік - кількість днів невикористаної відпустки становить 25 діб.

Окрім цього позивачка посилалась на те, що нею не використано за 2019-2021 рік додаткову щорічну оплачувану відпустку як особою, яка має двох дітей.

Відповідач-1 посилається на те, що ОСОБА_1 використала за 2019 рік - 35 днів оплачуваної основної відпустки, за 2020 рік - 40 днів та за 2021 рік - 10 днів (а.с.58). Додаткову щорічну оплачувану відпустку як особою, яка має двох дітей за 2019-2021 рік позивачка не використовувала.

Суд витребовував у ГУ ДФС в Кіровоградській області ухвалою накази (за наявності) про надання щорічних основних оплачуваних відпусток позивачці (а.с.31-32, 73-74).

20 вересня 2021 року позивач просила ГУ ДПС у Кіровоградській області надати завірені копії відомостей по заробітній платі у розрізі років, починаючи з 2007 року, та вказати кількість використаних днів відпустки (а.с11).

ГУ ДПС у Кіровоградській області 24.09.2021 року повідомило про 15 днів використаної позивачкою відпустки в розрізі років в 2019 році. Додатково вказано, що визначити кількість використаних днів відпустки за період з 2007-2018 роки неможливо (а.с.12).

05 жовтня 2021 року позивач звернулася до ГУ ДПС у Кіровоградській області із заявою, якою просила надати довідку щодо невикористаної відпустки за період з 2019 року по 2021 рік, а також відпустки працівнику, що має двох дітей (а.с.13).

05 жовтня 2021 року позивач просила ГУ ДФС у Кіровоградській області надати копії рапортів та наказів про відпустки з 29.05.2021 року по 31.05.2021 року та з 18.06.2021 року по 18.07.2021 року (а.с16).

19 жовтня 2021 року ГУ ДФС у Кіровоградській області вказало на відсутність заборгованості перед позивачкою (а.с17).

В ході розгляду справи ГУ ДФС в Кіровоградській області посилалось на те, що у зв`язку з ліквідацією ДФС України, у тому числі і ГУ ДФС в Кіровоградській області, особові справи передані до Державного архіву Кіровоградської області.

Ухвалою від 06.12.2021 року суд витребував у Державного архіву Кіровоградської області копії наказів та копії розрахункових листів про проведені роботодавцем виплати ОСОБА_1 за період з 2007 по 2018 рік (а.с.73-74).

30.12.2021 року від Державного архіву Кіровоградської області надійшло повідомлення про відсутність цих документів з порадою звернутися до ГУ ДФС в Кіровоградській області (а.с.103).

10 січня 2022 року суд знову витребував дані документи у ГУ ДФС в Кіровоградській області (а.с.105-106).

Частину розрахункових листів з нарахування доходів позивачці 26.01.2022 року до матеріалів справи надано ГУ ДПС в Кіровоградській області (а.с.129-142).

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною першої статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року №565-XII (далі - Закон №565-XII), на момент початку служби позивачки, визначалось, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Розділом XVIII-2 «Податкова міліція» Податкового кодексу України (виключений на підставі Закону № 1797-VIII від 21.12.2016 - застосовується з 25.09.2021) було визначено правові засади організації та діяльності податкової міліції, статус поліцейських, а також порядок проходження служби.

Пунктом 352.1 статті 352 Податкового кодексу України встановлено, що на службу до податкової міліції приймаються на контрактній основі громадяни України, які мають відповідну освіту, здатні за своїми особистими, діловими, моральними якостями та станом здоров`я виконувати обов`язки відповідно до покладених на податкову міліцію завдань.

Відповідно до пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Статтею 356 Податкового кодексу України встановлено, зокрема, що Держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Відповідно до пункту 357.2 статті 357 Податкового кодексу України форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 № 1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (пункту 1).

Згідно із пунктом 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Приписами пунктів 51, 52 Положення №114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.

Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Відповідно до пункту 55 Положення №114 відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).

При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Відповідно до пункту 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

У відповідності до ст.19 Закону України «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Судом досліджено розрахункові листи з виплатами роботодавцем на користь позивачки.

Так, в цих листах за період з 2007-2009 рік вказано, що ОСОБА_1 надавалась профвідпустка та відпустка ПМ, виплачувались оздоровчі. Так,

- у 2007 році у серпні із загальних виплат в сумі 2067,67 грн., отриманих позивачкою, 886,58 грн. становить оплата відпустки;

- у 2008 році - у вересні із загальних виплат в сумі 7703,13 грн., отриманих позивачкою, 2754,00 грн. становить оплата відпустки та 2754,13 грн. - оздоровчих;

- у 2009 році - у серпні із загальних виплат в сумі 5389,02 грн., отриманих позивачкою, 1023,75 грн. становить оплата відпустки та 2115,69 грн. - оздоровчих, у вересні із загальних виплат в сумі 4290,02 грн., отриманих позивачкою, 1023,75 грн. становить оплата відпустки (а.с.133-135).

Дані обставини свідчать про те, що позивач у періоді 2007-2009 рр. використовувала право на відпустку, однак встановити кількість використаних нею днів відпустки, та, як наслідок, кількість невикористаних днів, не надається можливим через відсутність відповідних документів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка 07.04.2009 року народила дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.14).

До матеріалів справи сторонами не надано наказів про надання позивачці відпустки по догляду за дитиною, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що в 2010 році позивачці не нараховувався основний оклад та інші виплати (а.с.136).

Ухвалами суд неодноразово витребовував копії наказів про відпустки та розрахункових листів за 2011 рік і у відповідачів, і в Державного архіву (а.с.24, 74, 106). Такі документи до матеріалів справи не надійшли.

Відповідно до розрахункового листа за 2012 рік позивачці протягом січня-липня та жовтня-грудня будь-які доходи роботодавцем нараховані не були. Часткове нарахування відбулось в серпні-вересні в сумі 828,19 грн. та 825,28 грн. відповідно. Незважаючи на витребування судом, накази про підстави для відсутності нарахувань в 2010-2012 році до матеріалів справи сторонами та Державним архівом не надано (а.с.137).

Судом встановлено, що з січня по травень 2013 року позивачці також не нараховувався основний оклад та інші виплати (а.с.139).

Натомість у період з червня по грудень 2013 року (період, в якому позивач вже почала отримувати заробіток), а саме - в листопаді, з суми загальної виплати 22251,78 грн., отриманих позивачкою, 383,66 грн. становить оплата відпустки (а.с.139).

В ході розгляду справи встановлено, що позивачка 28.01.2014 року народила другу дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.15).

Відповідно до розрахункового листа за 2014 рік позивачці протягом січня-лютого та травня-грудня будь-які доходи роботодавцем нараховані не були. Часткове нарахування відбулось в березні-квітні в сумі 1525,31 грн. оплати відпускних та 3050,63 грн. оздоровчих (а.с.140). Накази про підстави для відсутності нарахувань в 2014 році до матеріалів справи сторонами та Державним архівом не надано (а.с.140).

В матеріалах справи містяться розрахункові листи за 2015 рік, відповідно до змісту яких, за 2015 рік позивачка отримала заробітну плату за 2 робочі дні. За інші періоди заробіток їй не нараховувався (а.с.141-142).

Ухвалами суд неодноразово витребовував копії наказів про відпустки та розрахункових листів за 2016 рік і у відповідачів, і в Державного архіву (а.с.24, 74, 106). Такі документи до матеріалів справи не надійшли.

В матеріалах справи міститься розрахунковий лист за 2017 рік, відповідно до змісту якого, за 2017 рік позивачка отримала заробітну плату за 2 робочі дні. За інші періоди заробіток їй не нараховувався (а.с.51).

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 11.08.2015 року по 29 січня 2018 року, що підтверджується наказами №172-в від 11.08.2015 року, від 27.01.2017 року №25-о та від 28.07.2017 року №449-о (а.с.130-132).

Ухвалами суд неодноразово витребовував копії наказів про відпустки та розрахункових листів за 2018 рік і у відповідачів, і в Державного архіву (а.с.24, 74, 106). Такі документи до матеріалів справи не надійшли.

У відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року) (далі за текстом - Порядок №41), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої| влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до п.2.9 Порядку №41 обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством. Наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 1998 році, починається з 1 січня 1999 року.

Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 (далі за текстом - Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не змінився та становить і на разі 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 також здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Таким чином, накази про надання позивачці відпусток за 2007 рік могли бути на законних підставах знищені відповідачем після 31.12.2012 року, за 2008 року - після 31.12.2013 року, за 2009 рік - після 31.12.2014 року, за 2010 рік - після 31.12.2015 року, за 2011 рік - після 31.12.2016 року, за 2012 рік - після 31.12.2017 року, за 2013 рік - після 31.12.2018 року, за 2014 рік - після 31.12.2019 року, за 2015 рік - після 31.12.2020 року.

Не заперечуючи відсутності обмеження заявлення подібних позовних вимог строком звернення за захистом, суд вважає, що ОСОБА_1 , маючи невикористані дні щорічної оплачуваної основної відпустки, маючи бажання скористатися компенсацією за такі невикористані дні або самими днями такої відпустки, достеменно знаючи про те, що строк зберігання підтверджуючих кадрових документів становить 5 років, повинна була своєчасно порушити відповідне питання перед своїм роботодавцем в обраний нею спосіб, як то, шляхом подання рапорту (заяви) про їх (днів) надання або виплату відповідної компенсації. Позивачка відповідних доказів пред`явлення таких заяв своєму роботодавцю ОСОБА_1 суду не надала.

Натомість, на разі, порушила перед судом питання використання нею відпустки 13 років по тому за відсутності доказів, які, зважаючи на строки зберігання кадрових документів, маючи майнові претензії в цій частині до роботодавця, могла зберегти для такого звернення, які би підтвердили її посилання про невикористання таких відпусток, або подати такий позов в часі раніше. При цьому ОСОБА_1 не заперечує того, що визначити кількість днів невикористаної відпустки за 2007-2018 рік неможливо (а.с.65).

Суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що відповідач не підтвердив належними та допустими доказами того факту, що у 2007-2018 роках ОСОБА_1 використала хоча б одну добу щорічної відпустки із належних їй днів, оскільки розрахункові листи за цей період, зміст яких описаний вище, свідчить про оплату відпусток без можливості вирахування використаних днів, а тому вважати те, що позивач взагалі не перебувала жодного дня у період з 2007-2018 року в оплачуваній відпустці підстави відсутні.

Окрім цього, відповідно ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та не зараховуються відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.

Як описано вище, позивачка народила двох дітей. В описані періоди заробіток їй роботодавцем не нараховувався.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що позивачка має право на щорічну оплачувану відпусту за періоди коли вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною та без отримання заробітної плати на законі не ґрунтуються.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за 2007 - 2018 роки та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за 2007 -2018 роки, виходячи - задоволенню не підлягають.

В матеріалах справи міститься розрахунковий лист за 2019 рік, відповідно до змісту якого позивачка до вересня місяця перебувала в післяпологовій відпустці, а тому заробітна плата їй також не нараховувалась. В грудні 2019 року позивачка отримала 6700,00 грн. відпускних за 15 днів відпустки (а.с.54).

Обома сторонами не заперечується факт того, що позивачка мала право на щорічну оплачувану відпусту за 2019 рік тривалістю 40 діб.

До матеріалів справи відповідачем-1 надано копію наказу №498-в від 11.12.2019 року про надання ОСОБА_1 чергової відпустки за 2019 рік терміном 20 діб з 16.12.2019 року по 06.01.2020 року, а також копію наказу №19-в від 08.05.2020 року про надання ОСОБА_1 чергової відпустки за 2019 рік терміном 15 діб з 12.05.2020 року по 26.05.2020 року (а.с.42-43).

Представник позивача у відповіді на відзив посилається на те, що листом заступника начальника ГУ ДПС в Кіровоградській області від 24.09.2021 року №536/В/28-10-01-22 Вашецу Л.А. повідомлено про те, що кількість днів використаної відпустки у 2019 році - 15 днів, а тому, на думку представника, є такими, що не підтверджуються письмовими доказами доводи про те, що кількість днів використаної ОСОБА_1 відпустки складає 2019 рік - 35 днів (а.с.65 зв).

У відзиві відповідачем вказано, що кількість днів використаної відпустки складає: 2019 рік - 35 днів (а.с.38).

У листі заступника начальника ГУ ДПС в Кіровоградській області від 24.09.2021 року №536/В/28-10-01-22, вказано, що «відповідно до розрахункових листів кількість днів використаної відпустки у розрізі років у 2019 р. - 15 днів» (а.с.12).

Представник позивача не взяв до уваги того, що позивач отримала відпустку за 2019 рік терміном 20 діб з 16.12.2019 року по 06.01.2020 року, а тому у 2019 році вона перебувала у відпустці лише 15 діб, про що і вказано в розрахунковому листі.

Натомість, з розрахункового листа за 2020 рік судом встановлено, що у січні 2020 року позивач відпрацювала 21 робочий день, тобто усі робочі дні місяця. Про перебування її у відпусті в січні 2020 року в розрахунковому листі не вказано. Однак посадовий оклад та всі додаткові види грошового забезпечення нараховані в повному обсязі за всі робочі дні (а.с.52).

У 2020 році позивач працювала весь рік та використала 15 днів відпустки за 2019 рік у травні та 18 днів відпустки за 2020 рік у серпні і отримала 5743,45 грн. та 6134,40 грн. відпускних відповідно (а.с.52).

Таким чином, розрахункові листи за 2019 рік та за 2020 рік свідчать про те, що в оплачуваній відпустці за 2019 рік позивач перебувала 15 діб у грудні 2019 року та 15 діб у травні 2020 року.

ОСОБА_1 в 2019 році відпрацювала чотири повних календарних місяці (вересень-грудень), то за 2019 рік мала право на 13 діб такої відпустки (40:12) х 4 = 13,3 діб.

Зважаючи на те, що позивачка мала право на 13 діб щорічної оплачуваної відпустки у 2019 році, і використала їх у повному обсязі, право на відповідну компенсацію відсутнє (а.с.52, 54).

Також, позивачка мала право на щорічну додаткову відпустку як працівник, що має двох дітей, тривалістю 10 діб.

У відповідності до п.49 Положення № 114 при наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Оскільки вона в 2019 році відпрацювала чотири повних календарних місяці (вересень-грудень), то за 2019 рік мала право на 7 діб такої відпустки (10:12) х 4 = 3,3 діб. Таким чином, за 2019 рік вона мала право на компенсацію за 3 дні такої відпустки.

Позивачка в 2021 році перед звільненням відпрацювала повних 9 місяців, то за 2021 рік мала право на 7 діб такої відпустки (10:12) х 9 = 7,5 діб. Таким чином, за 2019-2021 рік вона мала право на компенсацію за 20 днів такої відпустки (3 + 10 + 7).

Відповідно до пункту 10 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

У своєму відзиві ГУ ДФС в Кіровоградській області посилалось на відсутність у нього обов`язку щодо нарахування та виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористані відпустки за роки, що передували року звільнення позивача зі служби.

Суд звертає увагу на те, що право працюючої особи на відпочинок закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Відповідно до статті 348 Податкового кодексу України податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Статтею 353 Податкового кодексу України передбачено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 12 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

При цьому тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу, відповідно до пункту 51 Положення №114, визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон України № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України № 504/96-ВР, законодавцем передбачені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Суд зауважує, що норма, яка зафіксована у пункті 56 Положення № 114 є бланкетною, якою законодавець знову відсилає до законодавства, яке регулює питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку. Положення № 114 питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не регулює.

Таким чином у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник податкової міліції має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, що ухвалене у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання нормами Положення № 114 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з органів внутрішніх справ за минулі роки, то при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону України № 504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.

Так у відповідності до статті 24 частини 1 Закону України № 504/96-ВР та статті 83 частини 1 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже у випадку звільнення працівників податкової міліції їм виплачується компенсація за всі, без винятків, невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі 160/10875/19, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Суд наголошує, що підхід до правозастосування при вирішенні правовідносин щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року звільнення зі служби у НП України, зокрема враховуючи висновки Верховного Суду, викдадені у вищезгадуваній постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, повинен застосовуватися також і до правовідносин щодо виплати працівникам органів внутрішніх справ грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року їхнього звільнення.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку №100.

За загальним правилом обчислення середньої зарплати для оплати відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки здійснюється, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки ( абз.1 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»).

Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19 (адміністративне провадження № К/9901/19139/20).

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Наказом Міністерства фінансів України від 17 липня 2018 року №616 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції (далі - Порядок №616), у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача зі служби в органах податкової міліції (05 жовтня 2021 року), встановлено, що грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з:

1) посадового окладу;

2) окладу за спеціальним званням;

3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення:

надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень;

доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук;

доплати за вчене звання;

премій;

4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення:

матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

допомоги для оздоровлення.

Згідно розділу XII «Грошове забезпечення у разі звільнення зі служби та у разі поновлення на службі осіб начальницького складу податкової міліції» Порядку №616 за невикористані дні відпусток особам начальницького складу податкової міліції, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів невикористаної відпустки.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

У разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (п.3 Постанови 100):

- суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт;

- премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період;

- при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Також, п.4 Постанови 100 визначений перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Пунктом 5 Постанови визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки визначено п. 7 Постанови: проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

За даними розрахункових листів за 2020 та 2021 роки, загальна сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.10.2020 року по 30.09.2021 року (12 календарних місяців до дати звільнення) у відповідності до вимог Постанови 100, склала 175234,49 грн. Кількість календарних днів за цей же період, з урахуванням святкових та неробочих днів становив 354 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата розрахунково склала 495,01 грн. (175234,49 грн/354 дні).

З огляду на те, що ОСОБА_1 належить до компенсації 20 днів щорічної додаткової відпустки як працівникові, що має двох дітей до 15 років, компенсація за такі відпустки становить 9900,20 грн. (495,01 грн. х 20) відповідно.

Як видно зі змісту позовної заяви з урахуванням уточнення, а також відзиву на позов ГУ ДФС в Кіровоградській області, між сторонами існує спір в частині визначення середньоденної заробітної плати позивачки, оскільки обидві сторони вираховують розмір середньої заробітної плати виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи ОСОБА_1 , що передують місяцю її звільнення. Так, позивач стверджує, що такий розмір становить 586,52 грн., а відповідач вказує про розмір в сумі 544,58 грн., що виключає можливість задоволення позовних вимог у той спосіб, який просить позивач - шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію (а.с.167).

Тому суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача обраховану судом суму компенсації за невикористані дні відпусток, а саме - 9900,20 грн. за 20 днів щорічної додаткової відпустки як працівникові, що має двох дітей до 15 років.

Щодо грошової допомоги в порядку ст.57 Закону України «Про державну службу»

У відповідності до ст.57 Закону України «Про державну службу» 10 грудня 2015 року

№889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно ч.3 п.17 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Судом встановлено та описано вище, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.1998 № 1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» установлено, що особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (пункт 1).

Зі змісту матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 має звання підполковника податкової міліції (а.с.10).

З огляду на зміст ст.57 Закону України «Про державну службу» з урахуванням ч.3 п.17 Закону України «Про державну службу», за вказаних обставин, норми даного закону в даному випадку застосовані бути не можуть, а тому позовні вимоги про визнання протиправною відмови Головного управління ДФС у Кіровоградській області у виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, передбаченої ст. 57 Закону України "Про державну службу" та її стягнення задоволенню не підлягають.

Щодо вихідної допомоги в порядку ст.44 КЗпП України

Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

У відповідності до п.10 Постанови КМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» від 17.07.1992 року №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі п.10 Постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 виплачена грошова допомога при звільненні в сумі 104832,00 грн. за повні 18 років вислуги, як працівнику податкової міліції, яка звільнена через скорочення штатів. Правомірність такої виплати під сумнів позивачем не поставлено (а.с.53).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.07.2019 в справі №804/406/16 та від 08.08.2019 в справі №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.

З огляду на те, що спеціальне законодавство, а саме - п.10 Постанови КМУ від 17.07.1992 року №393 передбачає виплату співробітнику податкової поліції у випадку його звільнення за скороченням штатів одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, і така виплата позивачці проведена, посилання на необхідність додаткової виплати з тих же підстав за ст.44 КЗпП України є безпідставним, а тому позовні вимоги про визнання протиправною відмови Головного управління ДФС у Кіровоградській області у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України та її стягнення задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення відшкодування за весь час затримки проведення компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки при звільненні

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Розглядаючи одночасно позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію та позовні вимоги про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті такої індексації у цій справі, суд звертає увагу на те, що між сторонами наявний спір про право на таку компенсацію взагалі.

Зміст ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

В даному провадженні перед судом порушене питання наявності права у позивача на отримання відповідної компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки в минулих роках.

Оскільки наказ про звільнення ОСОБА_1 не передбачав виплату такої компенсації і в даному провадженні суд встановив наявність обов`язку у відповідача її нарахувати та виплатити, з огляду на відсутність сплати такої суми на момент розгляду даної справи, суд вважає передчасними вимоги про нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та такими, що можливі до розгляду після її виплати, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо належності відповідача

Суд звертає увагу, що належним є відповідач, який є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не повинна і не може відповідати за пред`явленим позовом. У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні. У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнена зі служби наказом Головного Управління Державної фіскальної служби України в Кіровоградській області (а.с.40). Цим же управлінням їй виплачена часткова компенсація за невикористані дні відпустки, грошова допомога при звільненні через скорочення штатів та інші виплати, пов`язані з припиненням служби (а.с.53).

Пунктом 2 Постанови КМУ від 15 травня 2019 р. № 395 «Питання Державної податкової служби», зокрема, утворено комісію з реорганізації Державної фіскальної служби.

У зв`язку з набуттям чинності 25 березня 2021 року Закону України від 28 січня 2021 року № 1150-IX «Про Бюро економічної безпеки України» (із змінами, далі - Закон), згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» (із змінами і доповненнями, далі - Постанова № 1200), абзацу другого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 15 травня 2019 року № 395 «Питання Державної податкової служби» (із змінами і доповненнями), продовжились здійснюватись відповідні заходи, пов`язані з реорганізацією (ліквідацією) Державної фіскальної служби України (далі - ДФС), що передбачені Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (із змінами, далі - Постанова № 1074).

Згідно з підпунктом 2 пункту 10 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, Кабінету Міністрів України необхідно не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію ДФС.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2021 року №510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України», Кабінет Міністрів України постановив утворити Бюро економічної безпеки України (далі - Бюро) як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2021 року №761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85», Кабінет Міністрів України постановив внести зміну в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», виключивши таку позицію: «ДФС 4604».

24 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження № 1493-р «Про початок діяльності Бюро економічної безпеки», згідно з яким погодився із пропозицією Бюро про початок його діяльності та можливість виконання зазначеним Бюро функцій і завдань щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.

З огляду на відсутність, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 року № 85 «Про Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», визначеної чисельності працівників апарату та територіальних органів ДФС, а також відсутність у визначених Додатком № 3 до проекту Закону України № 6000 від 15 вересня 2021 року «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (прийнятий Верховною Радою України 02.12.2021) видатків у 2022 році на утримання ДФС та реалізацію заходів з реорганізації (ліквідації) ДФС, станом на 01.01.2022 всі співробітники ДФС, у тому числі, які входили до складу Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби, вивільнені.

Починаючи з 01.01.2022, Державною фіскальною службою України припинено виконання функцій органу виконавчої влади України.

Подальші заходи, пов`язані із реорганізацією (ліквідацією) ДФС будуть здійснюватися представниками державних органів, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються, а також членами комісії з реорганізації ДФС, що є представниками інших центральних органів виконавчої влади відповідно до вимог Постанови № 1074.

Згідно з вимогами Постанови № 1200 правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої ДФС лише у відповідних сферах діяльності є Державна податкова служба України та Державна митна служба України.

Судом встановлено, що станом на момент ухвалення даного рішення Головне Управління Державної фіскальної служби України в Кіровоградській області перебуває в стані припинення з 02.08.2019 року, але не припинилось та з Єдиного реєстру не виключене як юридична особа (а.с.100).

Згідно ст.43 КАС України, здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

З огляду на те, що ГУ ДФС в Кіровоградській області є саме суб`єктом порушеного, матеріального правовідношення щодо позивачки, зважаючи на те, що воно на разі не припинене та не виключене з реєстру як юридична особа, беручи до уваги той факт, що Державна податкова служба України та Державна митна служба України є правонаступниками обов`язків реорганізованої ДФС лише у відповідних сферах діяльності, а саме - повноважень та виконання функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, суд вважає, що саме ГУ ДФС в Кіровоградській області є належним відповідачем, який повинен відповідати за даним позовом.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу

При поданні позову представник позивача заявив попередній розмір судових витрат на правову допомогу в сумі 10000,00 грн. (а.с.7).

11.03.2022 року представником позивача подано до суду заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. з Головного управління Державної податкової служби в Кіровоградській області (а.с.175-176).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги та додаток №23-10-21 до договору від 23.10.2021р., акт виконаних робіт (наданих послуг) від 04.03.2022р., копію свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю КР №000072 від 27.10.2016 року, детальний опис робіт (наданих послуг) та розрахункову квитанцію ЛВАК №102607 від 04.03.2022 року (а.с.21, 177-182).

Щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами ч.ч.3, 4 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, вказано в акті виконаних робіт (наданих послуг) від 04.03.2022р.

Так, адвокатом здійснено:

- складання та подання позовної заяви (1000 грн.),

- складання та подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні (500 грн.);

- складання та направлення поштою на адресу Кропивницького інституту державного та муніципального управління адвокатського запиту від 15.11.2021 року про надання письмової інформації стосовно судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 (500 грн.);

- складання та направлення поштою відповіді на відзив (500 грн.);

- складання та подання клопотання про накладення штрафу (500 грн.);

- складання та подання клопотання про витребування доказів (500 грн.);

- складання та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.);

- ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.);

- складання та подання заперечення на клопотання про заміну сторони (500 грн.);

- складання та подання клопотання про накладення штрафу (500 грн.);

- складання та подання клопотання про накладення штрафу (500 грн.);

- складання та подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.);

- ознайомлення з матеріалами справи (500 грн.);

- складання та подання клопотання про зупинення провадження (500 грн.);

- складання та подання заяви про вирішення питання про судові витрати (500 грн.);

- складання та подання заяви про уточнення позовних вимог (500 грн.);

- складання та подання заяви про уточнення позовних вимог (500 грн.);

- складання та подання заяви про вирішення питання про судові витрати (500 грн.).

Всього - 10000,00 грн. (а.с.178-179).

Зміст детального опису на суму 10000,00 грн. тотожний акту (а.с.180-181).

Судом встановлено, що оплата ОСОБА_1 здійснена в сумі 5000,00 грн. (а.с.182).

Опису тих послуг, які оплатила ОСОБА_1 та які просить представник позивача стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача, матеріали справи не містять.

З огляду на те, що суд деякі позовні вимоги задовольняє частково, а в деяких вимогах відмовляє взагалі, суд вважає, що за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС в Кіровоградській області належить стягнути частково (по 30%) за підготовку позовної заяви та за підготовку відповіді на відзив, а також за два ознайомлення з матеріалами справи (по 100%). При цьому суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат з ГУ ДПС в Кіровоградській області оскільки за задоволененими у даному провадженні позовними вимогами зобов`язане саме ГУ ДФС в Кіровоградській області, а не відповідач-2.

Таким чином, стягненню підлягають витрати в сумі 1600 грн. (300 грн. + 300 грн. + 500 грн. + 500 грн.).

Суд приходить до висновку, що такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт в поєднанні з результатом вирішення спору та доцільністю підготовки тих документів, про які вказано в акті та детальному описі, а також відношенню їх до суті спору даного провадження.

Керуючись ст.,ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області у виплаті ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані за 2019 - 2021 роки 20 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки працівникам, які мають двох дітей.

3. Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані в 2019-2021 роках 20 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки працівникам, які мають двох дітей в сумі 9900,20 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області ().

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду С.В. Дегтярьова