Справа № 140/7723/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/7723/21 пров. № А/857/19039/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П.,Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року, прийняте суддею Лозовським О.А. у місті Луцьку у справі за позовом фермерського господарство «Західний Буг» ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про скасування податкового повідомлення - рішення,

встановив:

ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 (надалі - ФГ «Західний Буг», позивач) звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (надалі - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.11.2020 року №002331902, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 500000,00 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року задоволено позов.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню (маються покликання на постанови Верховного Суду від 17.03.2018 року у справі №1570/7146/12, від 24.10.2018 року у справі №808/1746/15 та від 04.02.2019 року у справі №807/242/14).

При цьому суд не повинен надавати оцінку правомірності оспорюваного рішення, оскільки порушення процедури проведення перевірки нівелюють її наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 160/8859/18 та від 30.06.2019 року у справі № 825/1747/17.

Суд звернув увагу на те, що для призначення та проведення фактичної перевірки платника податків не достатньо вказати номер підпункту статті Податкового кодексу України, особливо якщо такий пункт містить декілька обґрунтувань для проведення перевірки, що відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 11.06.2019 року у справі № 1440/2045/18.

Як вбачається зі змісту наказу, відповідач вказав мету проведення перевірки - дотримання чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів. Однак, суд зауважує, підставою для проведення фактичної перевірки є наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації саме про порушення вимог законодавства в частині зберігання пального, а не наявність інформації, отриманої з акцизних накладних, про факт його придбання та отримання.

З приводу встановленого перевіркою порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального» суд зазначив, що підставою для такого висновку стало встановлення факту придбання пального в термін до 04.02.2020 року, тобто до придбання ліцензії на право зберігання пального, та поставка його на адресу господарства.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в порушення зазначених вимог законодавства не надав суду доказів, які підтверджують оприбуткування, рух та зберігання пального, що було придбане господарством 02.04.2020 року, зокрема, оборотно-сальдових відомостей, актів інвентаризації залишків пального тощо.

Таким чином, відповідачем не надано жодного беззаперечного та достатнього доказу зберігання ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 пального 02.04.2020 року. Сам лише факт придбання та поставки пального на адресу позивача, не підтверджує факту його зберігання.

Суд зазначив, що наявність ємності для зберігання пального станом на момент проведення перевірки не доводить її наявності на території господарства до 04.04.2020 року.

Крім того, об`єм вказаного резервуару 6,3 метри кубічні не дозволяє помістити кількість придбаного 02.04.2020 року пального.

Суд зазначив, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) не застосовується фінансова санкція у вигляді штрафу, передбачена статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального», у разі зберігання пального до 31.03. 2020 року без наявності відповідної ліцензії.

Відповідач не надав суду доказів, що придбане господарством 13.03.2020 року, 17.03.2020 року, 27.03.2020 року пальне зберігалось після 01.04.2020 року.

Відповідач в ході розгляду справи не довів викладені в акті перевірки висновки щодо зберігання ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 пального без наявності ліцензії в період з 01.04.2020 року по 04.04.2020 року, під час проведення перевірки не з`ясував обставин фізичного зберігання позивачем пального з врахуванням напрямків господарської діяльності господарства і наявної у власності та користуванні позивача техніки та допустив помилкове ототожнення господарської операції із придбання пального із фізичним зберіганням пального.

Також суд зазначив, що в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні в графах посилання на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено , посилання на пункт та статтю законодавчого акта, який є підставою для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності наявні посилання лише на статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального» без зазначення конкретних частин, пунктів чи абзаців вказаних статей, що не дає можливості встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування штрафних (фінансових санкцій).

Суд наголосив, що акт перевірки також не містить посилання на конкретну норму статті 15 Закону, порушення якої встановлено відповідачем, враховуючи, що сама стаття містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт звертає увагу на те, що оскаржуваний наказ є таким, що прийнятий у відповідності до положень податкового законодавства. Звертає увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31.07.2018 року у справі №810/3868/17, відповідно до якого покликання підприємства на окремі дефекти наказу про призначення фактичної перевірки є безпідставними, оскільки відсутність або неповнота посилань на конкретні джерела отримання податкової інформації не повинні розглядатися як підстава для визнання наказу протиправним , якщо зі змісту такого наказу видається за можливе ідентифікувати передбачену законодавством фактичну підставу для проведення відповідної перевірки.

За наслідками перевірки встановлено факт зберігання платником пального без наявності ліцензії на право зберігання пального, чим порушено вимоги ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального».

Відвантаження палива підтверджується видатковими накладними, доставка підтверджується товарно - транспортними накладними, Проте, до перевірки не було надано документи, що підтверджують використання отриманого пального при здійсненні господарської діяльності (опис застосування з урахуванням норм використання у транспортних засобах, спеціальній техніці та виробничих процесах). Як зазначено в акті перевірки для зберігання ПММ для власних потреб господарство використовує ємність (резервуар) об`ємом 6,2 м куб., яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 та паливно - роздавальна колонка.

Всього об`єм паливних баків становить 8165 л., що є значно менше ніж придбавалося - 13.03.2020 року №66 в кількості 8717,67 літрів, 27.03.2020 року в кількості 13354,61 літрів, 02.04.2020 року в кількості 25418,8 літрів.

Об`єм паливного бака обприскувача самохідного ВОДОЛІЙ ЕСМЗ не повинно братися до уваги, оскільки останній 2021 року випуску, а порушення вчинено березень, квітень 2020 року.

Крім того, просять звернути увагу суду, що пальне придбавається у великій кількості протягом короткого проміжку часу, а матеріали справи не містять доказів використання даного пального у господарській діяльності (списання).

Водночас зберігання пального (дизпалива) підтверджується виписками згідно наданої до перевірки оборотно-сальдової відомості по рахунку 203 за березень - жовтень 2020 року, згідно яких у господарства рахуються залишки на початок березня (сальдо Дт 4000) та кінець квітня 2020 року.

Окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх) таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що аналізуючи ситуацію, яка склалася, вбачається, що господарству інкримінують порушення норм чинного законодавства саме в частині зберігання пального , проте в акті перевірки про це прямо не зазначено. Зокрема, не вказано, в чому полягає зберігання, яким саме чином здійснювалося зберігання , як довго та де саме, а також з якою метою. Господарство не здійснювало зберігання пального те, що було придбано 02.04.2020 року. Воно було придбане для власних потреб у господарській діяльності.

Отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємкостей. Відтак, господарство не повинно було отримувати ліцензію на право зберігання пального, якщо таке пальне було завантажене у паливні баки транспортних засобів.

Звертає увагу суду на те, що в оскаржуваному повідомленні - рішенні не зазначено конкретних частин, пунктів чи абзаців статей законодавчого акта, що дає можливість встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування фінансових санкцій.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.10.2020 року начальником ГУ ДПС у Волинській області для перевірки дотримання вимог Податкового кодексу України, Законів України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального», «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 року №408 «Порядок електронного адміністрування реалізації пального та інших нормативно-правових актів, які регулюють ліцензування, виробництво, обіг, зберігання спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» на підставі підпункту 20.120 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80, підпункту 55-2 Підрозділу 10 Інші перехідні положення Податкового кодексу України (далі - ПК України) з метою перевірки дотримання чинного законодавства щодо обігу підакцизних товарів видано наказ №2169 «Про проведення фактичної перевірки» (а.с. 15).

Відповідно до даного наказу зобов`язано забезпечити проведення фактичної перевірки позивача за адресою: АДРЕСА_1 протягом 10 діб починаючи з 20.10.2020 року, період діяльності, що перевіряється визначений статтею 102 Податкового кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2020 року посадовими особами ГУ ДПС у Волинській області на виконання вказаного наказу проведено фактичну перевірку ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 за місцем здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1

За результатами даної перевірки складено акт фактичної перевірки від 28.10.2020 року №03/200/09-05/36932997. Вказаним актом зафіксовані порушення вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 року №481/95-ВР (надалі - Закон №481/95-ВР) - зберігання пального без відповідної ліцензії, а також пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України (а.с. 16 - 19, 105 - 106, зворот).

Суд також встановив, що на підставі цього акта відповідачем винесені податкові повідомлення рішення від 23.11.2020 року № та №.

Позивач, не погодившись із даними податковими повідомленнями-рішеннями, подав скаргу у Державну податкову службу України. Рішенням від 15.06.2021 року №13369/6/99-00-06-03-01-06 скаргу господарства було задоволено частково: податкове повідомлення-рішення від 23.11.2020 року № скасовано, а податкове повідомлення-рішення від 23.11.2020 року № - залишено без змін (а.с. 9-13).

Як вбачається з матеріалів справи, податковим повідомленням-рішенням від 23.11.2020 року № на підставі статті 17 Закону №481/95-ВР до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 500000,00 грн. за порушення вимог статті 15 Закону №481/95-ВР (а.с. 8).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За приписами пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.

Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі й підстав їх призначення, регламентовано статтею 80 ПК України.

Так, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

За приписами означеної норми фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Згідно матеріалів справи, а саме відповідно до змісту оскаржуваного наказу підставою до призначення фактичної перевірки у ньому наведено підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України без наведення фактичних умов для його застосування щодо зазначеного платника податків.

Проаналізувавши зміст наказу ГУ ДПС у Волинській області «Про проведення фактичної перевірки» колегія суддів зазначає, що у ньому відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім як на норму, що регулює питання призначення перевірки, - підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України; у наказі не відображено, в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності господарства вимогам чинного законодавства. Наведене, свідчить про відсутність дійсних, фактичних підстав для його прийняття та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю господарства у формі фактичної перевірки.

При виборі й застосуванні норми матеріального права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 17.12.2020 року у справі № 520/12028/18.

Так, у цій постанові колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що відповідно до пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися за наявності хоча б однієї з підстав визначених пунктом 80.2 статті 80 ПК України, зокрема згідно з пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального. Законодавством закріплена обов`язковість наявності у податкового органу та/або отримання ним в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків (особою) вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального у разі проведення фактичної перевірки на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України. Тобто, для прийняття рішення контролюючого органу щодо проведення фактичної перевірки на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України законодавцем чітко передбачено підставу для проведення податкового контролю.

У наказі відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють, у наказі не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) були встановлені факти порушення платником податків податкового законодавства.

Така ж правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 08.09.2020 року у справі № 640/21536/19 та від 02.12.2021 року у справі № 120/3918/20-а.

Таким чином колегія суддів зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав письмових та належним чином оформлених доказів, які б підтвердили законність для прийняття наказу про проведення перевірки та проведення самої перевірки.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що здійснення перевірки у передбачений податковим законодавством спосіб є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень.

Нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Отже, невиконання вимог закону щодо наявності підстав для призначення та проведення перевірки, та не спростування відповідачем обставин незаконності рішення про призначення перевірки, призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої; акт перевірки, отриманий в результаті такої перевірки, та винесенні за його результатами податкові повідомлення-рішення, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками такої перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Такі висновки суду обґрунтовані сталою та послідовною практикою Верховного Суду у постановах від 15.01.2020 року у справі №820/609/18, від 29.10.2020 року у справі № 520/11034/18, від 24.12.2020 року у справі №320/6463/18, від 09.02.2021 року у справі №804/3329/15, та від 04.03.2021 року у справі № 640/18411/18.

Відтак, недотримання відповідачем вимог ст.ст. 80, 81 Податкового кодексу України, які визначають порядок фактичної перевірки, є самостійним наслідком визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 23.11.2020 року №002331902.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 826/17123/18 сформовано наступний правовий висновок: незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

З приводу встановленого перевіркою порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Закону № 481/95-ВР імпорт, експорт алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності без наявності ліцензії. Оптова торгівля на території України алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, здійснюється за наявності у суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності ліцензії на оптову торгівлю алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах. Оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Місце зберігання пального визначено як місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування. Зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико- хімічних характеристик (стаття 1 Закону № 481/95-ВР).

Частиною другою статті 17 Закону №481/95-ВР передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.

В акті перевірки зазначено, що ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) було придбано з терміном дії з 04.04.2020 року, а згідно акцизних накладних поставка пального здійснювалась до 04.04.2020 року, чим порушено вимоги статті 15 Закону № 481/95-ВР.

Отже, підставою для висновку контролюючого органу про порушення позивачем вимог статті 15 Закону № 481/95-ВР стало встановлення факту придбання пального в термін до 04.02.2020 року та поставка його на адресу господарства.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору купівлі-продажу від 03.03.2020 року №0303/92181, укладеного між позивачем та ТзОВ «Волинь-зерно-продукт», господарство придбало та отримало пальне для потреб власного споживання відповідно до акцизних накладних у такій кількості: від 13.03.2020 року №66 - 8717,67 літрів, від 17.03.2020 року №89 - 7552,19 літрів, від 27.03.2020 року №112 - 13354,61 літрів, від 02.04.2020 року №134 - 7544,27 літрів та №135 - 17874,53 літри (а.с. 107, 108, 115, 119, 123).

Вказане пальне було отримане позивачем та доставлено за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, специфікаціями, товарно-транспортними накладними (а.с. 109 - 114, 116 - 188, 120 - 122, 124- 126) та не заперечувалось учасниками справи.

Позивач зазначив, що придбане господарством 02.04.2020 року пальне не зберігалось, а того ж дня було використане у господарській діяльності - для заправки транспортних засобів, які здійснювали обробку земельних ділянок та підготовку їх до посівної. Наведена обставина підтверджується відомістю обліку видачі дизельного палива (а. с. 22, 23), з якої слідує, що 02.04.2020 року для заправки транспортних засобів в господарстві видано 25197 літрів пального.

ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 є платником податку четвертої групи, здійснює свою діяльність у галузі сільського господарства та володіє значними площами земель сільськогосподарського призначення, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією податкової декларації за 2020 рік додатком Відомості щодо наявності земельних ділянок (а. с. 24 - 27).

Згідно з наданим позивачем списком працівників ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 станом на 02.04.2020 року у трудових відносинах із господарством перебувають 3 водії автотранспортних засобів та 18 трактористів-машиністів с/г виробництва (а. с. 28 - 29).

Крім того, матеріалами справи, зокрема, копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та відомості амортизації основних засобів за 02.04.2020 року, підтверджено, що у власності та користуванні ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 перебуває 37 транспортних засобів (а. с. 43 - 93, 36 - 42).

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів, які підтверджують оприбуткування, рух та зберігання пального, що було придбане господарством 02.04.2020 року, зокрема, оборотно-сальдових відомостей, актів інвентаризації залишків пального тощо.

Таким чином, відповідачем не надано жодного беззаперечного та достатнього доказу зберігання ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 пального 02.04.2020 року.

Суд зауважує, що сам лише факт придбання та поставки пального на адресу позивача, не підтверджує факту його зберігання.

Крім цього, згідно зі статтею 15 Закону № 481/95-BP для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей.

Аналіз термінів місце зберігання пального, зберігання пального та переліку документів, які слід надати для отримання ліцензії на право зберігання пального, дозволяє дійти такого ж висновку, адже надати визначений перелік документів для пересувних ємностей та транспортних засобів неможливо, оскільки останні не є нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території).

В акті перевірки зазначено, що згідно з акцизними накладними поставка товару здійснювалась на адресу місця зберігання пального - АДРЕСА_1 , де розташована ємність (резервуар) об`ємом 6,3 метри кубічних з паливно-роздавальною колонкою, в якій ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 зберігає пальне.

Однак, матеріалами справи не підтверджено наявності ємності (резервуару) об`ємом 6,3 метри кубічних з паливно-роздавальною колонкою на території господарства 02.04.2020 року, зокрема, факт її наявності не підтверджений наданою позивачем відомістю амортизації основних засобів за 02.04.2020 року (а. с. 36-42).

Суд першої інстанції вірно зауважив, що фактична перевірка ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 була проведена відповідачем 27.10.2020 року, однак, в ході розгляду даної справи відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів, на підставі яких посадовими особами, що проводили перевірку, була встановлена наявність резервуару з паливно-роздавальною колонкою за вказаною в акті адресою в період до 04.04.2020 року.

Наявність ємності для зберігання пального станом на момент проведення перевірки не доводить її наявності на території господарства до 04.04.2020 року.

Крім того, частиною 22 статті 18 Закону № 481/95-ВР передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) не застосовується фінансова санкція у вигляді штрафу, передбачена статтею 17 цього Закону, у разі зберігання пального до 31.03.2020 року без наявності відповідної ліцензії.

Відповідач не надано ні суду першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи доказів, що придбане господарством 13.03.2020 року, 17.03.2020 року, 27.03.2020 року пальне зберігалось після 01.04.2020 року.

Таким чином, відповідачем не доведено викладені в акті перевірки висновки щодо зберігання ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 пального без наявності ліцензії в період з 01.04.2020 року по 04.04.2020 рік, під час проведення перевірки, не з`ясовано обставин фізичного зберігання позивачем пального з врахуванням напрямків господарської діяльності господарства і наявної у власності та користуванні позивача техніки та допустив помилкове ототожнення господарської операції із придбання пального із фізичним зберіганням пального.

Також в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні в графах посилання на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено, посилання на пункт та статтю законодавчого акта, який є підставою для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені, у тому числі за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності наявні посилання лише на статті 15 Закону № 481/95-ВР без зазначення конкретних частин, пунктів чи абзаців вказаних статей, що не дає можливості встановити чітку норму законодавства, порушення якої зафіксовано відповідачем та яка стала підставою для застосування штрафних (фінансових санкцій).

Акт перевірки також не містить посилання на конкретну норму статті 15 Закону № 481/95-ВР, порушення якої встановлено відповідачем, враховуючи, що сама стаття містить значну кількість вимог до імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального.

Стаття 17 Закону № 481/95-ВР , в свою чергу, також містить значну кількість підстав для застосування фінансових санкцій у вигляді штрафів в залежності від виявленого правопорушення.

За встановлених у справі, що розглядається, обставин щодо неправомірності проведеної перевірки позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі обставини тягнуть за собою протиправність рішення, прийнятого за наслідками такої перевірки.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без аналізу судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 140/7723/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич