Справа № 120/1213/22-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 р. Справа № 120/1213/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасюк В.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представників позивачів Власюка А.В., Куманець О.О., Куцої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з виликом сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28.01.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

- скасування рішень державного кадастрового реєстратора Відділу № 5 Управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Лебідь А.М. від 06.01.2022 за № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022 та № РВ-022 про відмову позивачам у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

- зобов`язання відповідача внести відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру шляхом здійснення державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок площею 1,2824 га за позивачами, за якими здійснюється поділ земельних ділянок кадастровими номерами :02:000:0166 та :02:000:0167, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області, без зміни їх цільового призначення на підставі технічної документації ФОП " ОСОБА_4 ".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачі є співвласниками земельної ділянки за кадастровими номерами :02:000:0166 загальною площею 3,8472 га та земельної ділянки за кадастровим номером :02:000:0167 загальною площею 3,8472 га, що розташовані на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення: 01.01 "Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва". Земельні ділянки були успадковані позивачами в рівних частках, кожному з них належить право власності на 1/3 частку у праві власності на вказані земельні ділянки. Маючи намір закріпити за кожним з позивачів земельну ділянку площею 1,2824 га та визначити межі відповідних земельних ділянок, на замовлення позивачів ФОП " ОСОБА_4 " розробив технічну документацію, яку було подано відповідачу для внесення відомостей (зміни даних) до Державного земельного кадастру шляхом здійснення державної реєстрації земельних ділянок площею 1,2824 га за позивачами у зв`язку з поділом земельних ділянок за кадастровими номерами :02:000:0166 та :02:000:0167. Однак рішеннями державного кадастрового реєстратора Відділу № 5 Управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Лебідь А.М. від 06.01.2022 за № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022 та № РВ-022 позивачам відмовлено у внесенні таких відомостей.

З вказаними рішеннями позивачі не погоджуються та вважають їх протиправними. На думку позивачів, відповідач неправомірно відмовив у реєстрації за позивачами окремих земельних ділянок, посилаючись на необхідність отримання згоди на це ТОВ "Рапсодія" і ТОВ "Факт Плюс", які є орендарями земельних ділянок за кадастровими номерами :02:000:0166 та :02:000:0167.

Позивачі зазначають, що відповідач помилково ототожнює поняття "орендар" та "землекористувач", а також не враховує, що земельні ділянки перебувають у приватній власності, що виключає обов`язкову згоду орендарів на їх поділ між власниками.

Ухвалою суду від 02.02.2022 відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 10.03.2022.

21.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач наполягає на законності оскаржуваних рішень про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності поданих документів законодавству, посилаючись на те, що позивачі не надали згоду орендарів на поділ земельних ділянок, яка є обов`язковою в силу вимог ч. 6 ст. 79-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 56 Закону України "Про землеустрій". А оскільки земельні ділянки, що належать позивачам на праві приватної власності, перебувають в оренді у ТОВ "Рапсодія" і ТОВ "Факт Плюс", то останні, як землекористувачі земельних ділянок, повинні надати позивачам погодження щодо поділу земельних ділянок. Інакше будуть порушені їхні права орендарів земельних ділянок, захищені законом.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Ухвалою суду від 10.03.2022, через неявку сторін у судове засідання, розгляд справи відкладено на 31.03.2022.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представники позивачів Власюк А.В. , Куманець О.О. , Куца С.В. позовні вимоги повністю підтримали та надали пояснення, які відповідають змісту позовної заяви.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Тому суд на підставі положень частини першої, пункту 3 частини третьої статті 205 КАС України розглядає справу за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, оцінивши наявні у справі докази та доводи сторін, суд встановив таке.

Позивачі є співвласниками земельних ділянок за кадастровими номерами :02:000:0166 площею 3,8472 га та кадастровим номером :02:000:0167 площею 3,8472 га, що розташовані на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Цільове призначення земельних ділянок: 01.01 "Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва".

Право спільної часткової власності на вказані земельні ділянки позивачі набули в порядку спадкування. Водночас кожному з позивачів належить право власності на 1/3 частку у праві власності на земельні ділянки, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом, а також витягами з Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Бажаючи визначити та закріпити в натурі за кожним з позивачів земельну ділянку площею 1,2824 га за рахунок поділу земельних ділянок за кадастровими номерами :02:000:0166 та :02:000:0167, позивачі звернулися до ФОП ОСОБА_4 для розробки необхідної технічної документації з метою присвоєння нових кадастрових номерів земельних ділянок.

05.01.2022 на розгляд державному кадастровому реєстратору Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Лебідь А.М. надійшли заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (реєстраційні номери: ЗВ-022, ЗВ-022, ЗВ-022, ЗВ-022, ЗВ-022, ЗВ-022) разом з доданими до них документами, а саме: технічною документацією із землеустрою щодо поділу земельних ділянок (кадастрові номери :02:000:0166; :02:000:0167), які перебувають у власності позивачів, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Липовецької міської ради, розробленою ФОП ОСОБА_4 на підставі договору № 646 від 05.11.2021.

Технічна документація передбачала поділ сформованих земельних ділянок приватної власності з кадастровими номерами 0:02:000:0166, :02:000:0167 та загальною площею по 3,8472 га кожна на три земельні ділянки: ділянка № НОМЕР_1 - площею 1,2824 га, ділянка № НОМЕР_2 - площею 1,2824 га та ділянка № НОМЕР_3 - площею 1,2824 га.

06.01.2022 державним кадастровим реєстратором прийнято рішення за № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстави невідповідності поданих документів законодавству, а саме вимогам ч. 6 ст. 79-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 56 Закону України "Про землеустрій", оскільки згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельні ділянки перебувають в оренді ТОВ "Рапсодія" і ТОВ "Факт Плюс", згода яких на поділ земельних ділянок відсутня.

Позивачі не погоджуються із законністю відмови відповідача у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, а тому звернулися до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та спірних правовідносинам, суд керується такими мотивами.

01.01.2013 набрали чинності Закон України "Про Державний земельний кадастр", постанова Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" (далі - Порядок) та зміни до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

До складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України "Про Державний земельний кадастр" та Порядком.

Пункт 15 Порядку визначає, що документація із землеустрою та оцінки земель, яка є підставою для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, подається Державному кадастровому реєстраторові, що здійснює внесення таких відомостей у паперовій або електронній формі відповідно до вимог Закону України "Про землеустрій" та у формі електронного документа відповідно до вимог Закону України "Про Державний земельний кадастр".

Заява разом з документацією із землеустрою або оцінки земель, електронним документом та іншими документами, зазначеними у пунктах 91-137 Порядку, подається заявником Державному кадастровому реєстраторові особисто або надсилається рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Державний кадастровий реєстратор у строк, що не перевищує 14 робочих днів з дня прийняття заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру:

1) розглядає її разом з документами, зазначеними у пункті 69 Порядку, та перевіряє: відповідність документів вимогам, зазначеним у пункті 67 Порядку; електронний документ відповідно до пункту 74 Порядку;

2) за результатами перевірки вносить відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру або приймає рішення про відмову у внесенні таких відомостей з підстав, зазначених у пунктах 91-137 Порядку, за формою згідно з додатком 14.

Пунктом 135 Порядку визначено, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку в разі її поділу чи об`єднання з іншою земельною ділянкою, а також відновлення її меж здійснюється шляхом внесення таких відомостей до відповідної Поземельної книги.

Відповідно до пункту 136 Порядку відомості до Державного земельного кадастру про земельну ділянку в разі її поділу чи об`єднання з іншою земельною ділянкою вносяться на підставі заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, яка утворилася в результаті такого поділу чи об`єднання, шляхом здійснення Державним кадастровим реєстратором таких дій:

1) скасування державної реєстрації земельної ділянки шляхом закриття Поземельної книги відповідно до пункту 60 цього Порядку із скасуванням кадастрового номера земельної ділянки за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру;

2) здійснення державної реєстрації земельної ділянки, яка утворилася в результаті поділу чи об`єднання, згідно з пунктами 107-111 і 113 цього Порядку;

3) внесення до Поземельної книги на земельну ділянку, сформовану в результаті поділу чи об`єднання земельних ділянок, запису про такий поділ чи об`єднання із зазначенням скасованого кадастрового номера земельної ділянки шляхом:

проставлення на титульному аркуші Поземельної книги в паперовій формі позначки про утворення земельної ділянки в результаті поділу чи об`єднання за формою згідно з додатком 28, в якій зазначаються скасований кадастровий номер земельної ділянки, підстава для поділу чи об`єднання земельної ділянки, дата такого поділу чи об`єднання, відомості про Державного кадастрового реєстратора, який зробив позначку;

внесення до розділу 1 "Земельна ділянка. Загальні відомості" Поземельної книги в електронній формі відповідних записів про скасований кадастровий номер земельної ділянки, підстави для поділу чи об'єднання земельної ділянки, дату такого поділу чи об'єднання із застосуванням засобів кваліфікованого електронного підпису;

4) внесення до Поземельної книги на земельну ділянку, сформовану в результаті поділу чи об`єднання земельних ділянок, запису про обмеження у використанні земельної ділянки, яка поділена чи об`єднана з іншою (крім випадків, коли обмеження поширювалося лише на частину земельної ділянки, яка в результаті поділу земельної ділянки не увійшла до сформованої земельної ділянки).

Частиною першою, другою статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно з ч. 4 ст. 24 вказаного Закону для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються:

заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;

документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа.

У разі якщо відповідно до закону поділ, об'єднання земельних ділянок здійснюються за погодженням з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, фізичними чи юридичними особами, до заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, сформованої в результаті поділу або об'єднання земельних ділянок, також додаються документи, що належним чином підтверджують таку згоду.

Заява з доданими документами надсилається заявником засобами телекомунікаційного зв'язку.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом 14 днів з дня реєстрації заяви:

перевіряє відповідність документів вимогам законодавства;

за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Згідно з ч. 6 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є:

подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що обов'язковим документом для здійснення державної реєстрації земельної ділянки, що формується в результаті поділу або об'єднання земельних ділянок, є документ, що підтверджує згоду на це відповідно органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, фізичних чи юридичних осіб у випадках, передбачених законом. Відсутність такого документа трактується як невідповідність поданих документів вимогам законодавства та є законною підставою для прийняття державним кадастровим реєстратором рішення про відмову у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки та внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Як встановлено судом, оскаржувані рішення були ухвалені відповідачем саме із зазначених підстав, враховуючи те, що позивачі не надали письмової згоди орендарів земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0166 та :02:000:0167 на їх поділ.

Факт перебування цих земельних ділянок в оренді у ТОВ "Рапсодія" та ТОВ "Факт Плюс" підтверджується матеріалами справи і є безспірним.

Крім того, позивачі визнають факт ненадання державному кадастровому реєстратору документів на підтвердження згоди вказаних товариств на поділ орендованих ними земельних ділянок, але при цьому вважають, що така згода не вимагається.

Отже, ключовим для вирішення спору між сторонами є питання про обов'язковість/необов'язковість отримання погодження від орендарів на поділ належних позивачам земельних ділянок.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Земельного кодексу України земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Частиною шостою статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Поділ, об'єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Поділ, об'єднання земельної ділянки, що перебуває у користуванні, здійснюється за згодою землекористувача, заставодержателя. Справжність підпису на такій згоді засвідчується нотаріально.

Земельні ділянки можуть бути об'єднані, якщо вони мають однакове цільове призначення. У разі поділу земельної ділянки, об'єднання земельних ділянок сформовані земельні ділянки зберігають своє цільове призначення.

Крім того, частиною першою статті 56 Закону України "Про землеустрій" визначено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок.

Отже, аналіз положень ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 56 Закону України "Про землеустрій", в сукупності з положеннями абзацу частини четвертої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр", дають підстави дійти висновку про обов'язковість згоди користувача земельної ділянки (землекористувача) на поділ (об'єднання) земельної ділянки. Така згода є підставою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок за рішенням власників земельних ділянок. Водночас документ, що належним чином підтверджує отримання відповідної згоди, в обов'язковому порядку додається до заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, сформованої внаслідок поділу або об'єднання земельних ділянок.

Вказані висновки суду додатково підтверджуються тим, що відповідні зміни до аналізованих норм законодавства були внесені одночасно та на підставі одного й того ж нормативного акту - Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", який набрав чинності з 27.05.2021.

Відтак суд погоджується з доводами відповідача про те, що для прийняття державним кадастровим реєстратором рішення про внесення відомостей (змін до них) до ДЗК шляхом здійснення державної реєстрації у ДЗК за кожним з позивачів земельної ділянки площею 1,2824 га, за рахунок поділу земельних ділянок за кадастровими номерами 0:02:000:0166 та :02:000:0167, необхідною є згода орендарів цих земельних ділянок ТОВ "Рапсодія" і ТОВ "Факт Плюс", оформлена належним чином (нотаріально). Відсутність такої згоди є законною підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки.

Враховуючи наведене, суд визнає правомірними та обґрунтованими оскаржувані рішення державного кадастрового реєстратора Відділу № 5 Управління у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Лебідь А.М. від 06.01.2022 № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022, № РВ-022 та № РВ-022 про відмову позивачам у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

При цьому суд вважає помилковими доводи позивачів про те, що вищевказані товариства є орендарями земельних ділянок, але не вважаються землекористувачами, що виключає необхідність отримання їхньої згоди на поділ орендованих земельних ділянок.

Суд зауважує, що поняття права оренди наведене у статті 93 Земельного кодексу України, яка входить до глави 15 "Право користування землею".

Згідно із ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічне визначення наведено у статті 1 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оренду землі" орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Крім того, суд враховує, що глава 15 Земельного кодексу України визначає право оренди земельної ділянки як різновид права користування землею та не розділяє поняття орендаря та користувача земельних ділянок. Водночас права та обов'язки землекористувачів передбачені статтями 95-96 цієї глави Земельного кодексу України.

Таким чином, згідно з нормами чинного законодавством як орендодавцями, так і орендарями можуть бути у тому числі приватні особи (юридичні або фізичні). При цьому оренда землі включає право володіння та користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене та беручи до уваги, що ТОВ "Рапсодія" і ТОВ "Факт Плюс" є орендарями земельних ділянок з кадастровими номерами 0:02:000:0166 та :02:000,:0167, як орендарям їм належить у тому числі право користування вказаних земельними ділянками.

Відтак поділ цих земельних ділянок без згоди орендарів (землекористувачів) закономірно буде порушувати їх законні права на земельні ділянки, які виникли на підставі відповідних договорів оренди та в силу приписів ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду землі" захищаються нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Підсумовуючи, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у конкретних публічно-правових відносинах.

Водночас статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у своєму рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Що стосується "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а та від 29.06.2021 у справі № 1.380.2019.000578.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивачі не мають права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач 1: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) позивач 2: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 );

3) позивач 3: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 );

4) відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Повне судове рішення складене 05.04.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович