Справа № 320/8346/20
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2022-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2022 року справа №320/8346/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач або Ірпінсько-Бучанський ОМВК), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату оформлені витягом з протоколу від 12 червня 2020 року №53 в частині відмови щодо внесення змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м.;

- зобов`язати житлову комісію Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату до внесення змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та до включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що його онуки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають з ним від народження, ведуть спільне господарство, виховуються та забезпечуються ним, а тому в розумінні статті 64 Житлового кодексу УРСР є членами сім`ї позивача, що дає підстави для їх зарахування до його квартирної справи. Крім того позивач, покликаюсь на пункт 27 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР №193, вказує, що має право на включення в розрахунок грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м. За таких обставин позивач вважає, що оскаржувані рішення прийнято всупереч закону, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.02.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами; витребувано докази у справі від відповідача.

Відповідач проти позову заперечує, надав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві відповідач стверджує про їх безпідставність, оскільки згідно пункту 1 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.07.2018 №380, до членів сім`ї військовослужбовця належать особи, які внесені в особову справу в порядку, визначеному Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 26.05.2014 № 333. Зокрема зазначає, що до членів сім`ї позивача, що внесені в особову справу входять чотири особи, а саме: заявник, дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 . Між тим, вказує, що вносити зміни в особову справу осіб після звільнення їх в запас або відставку, зокрема, що стосується членів сім`ї, не передбачено чинним законодавством.

Також відповідач звернув увагу суду, що для застосування пункту 27 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР №193 від 17.02.1981 в частині, що стосується надання додаткової житлової площі немає правових підстав, позаяк позивача звільнено з військової служби у запас у військовому званні «підполковник», а звання «полковник» присвоєно під час перебування в запасі відповідно до наказу Міністра оборони України №140 від 10.03.2006.

З огляду на викладене вважає, що житлова комісія Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату діяла відповідно до вимог чинного законодавства.

У прохальній частині відзиву на позов відповідачем заявлено клопотання про закриття провадження у справі.

Суд зазначає, що вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі визначений приписами статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, суд закриває провадження у справі: 1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; 2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом; 3) якщо сторони досягли примирення; 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили; 7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили; 8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Утім, у межах спірних правовідносин відсутні будь-які із наведених вище підстав для закриття провадження у справі.

Правових обґрунтувань щодо наявності підстав для закриття провадження з урахуванням приписів статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач у відзиві на позов не навів.

Відтак, у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження, викладеного у прохальній частині відзиву на позов, слід відмовити.

Також у відзиві на позов відповідач вказує на те, що Ірпінсько-Бучанський об`єднаний військовий комісаріат не може бути належною стороною у судовому процесі, оскільки останній є відокремленим підрозділом Київського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Київського обласного військового комісаріату), не має самостійного балансу та реєстраційних рахунків в органах Казначейства. Крім того, покликаючись на п. 1 ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначає, що здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві визначається за юридичними особами.

З приводу наведених тверджень відповідача суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому, пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відтак, суд зазначає, що відповідачем у справі може бути й інший суб`єкт при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Враховуючи ту обставину, що позивачем оскаржуються рішення житлової комісії Ірпінсько-Бучанського ОМВК, оформлені витягом з протоколу від 12.06.2020 №53, якими відмовлено у внесенні змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 онуків позивача та у включенні в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м., правові підстави для заміни відповідача у справі відсутні.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що зареєстрований та проживає в смт. Гостомель Київської області, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 23.05.1996 (том 1 а.с. 36-38).

Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія № 2), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 30.01.1998 Київською обласною державною адміністрацією (том 1 а.с.39).

ОСОБА_1 є полковником у відставці та перебуває на обліку офіцерів у відставці в Ірпінсько-Бучанському об`єднаному міському військовому комісаріаті з 06.12.2016, військове звання «полковник запасу» присвоєно наказом Міністра оборони України від 10.03.2006 №140, що підтверджується довідкою Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату від 15.07.2020 №418 (том 1 а.с. 43).

Під час проходження військової служби ОСОБА_1 був забезпечений постійним житлом у АДРЕСА_1 , про що свідчить Ордер №1005 від 30.04.1985 (том 1 а.с.134).

Відповідно до витягу засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 28.06.2018, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку згідно загальної черги з 25.02.1994 та черги на першочергове отримання житла з 07.06.2018 на сім`ю складом (4) чотири особи: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_7 (том 1 а.с.56).

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , донька позивача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_9 (том 2 а.с.109).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_6 (доньки позивача) народився син ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (том 2 а.с. 110).

15.10.2009 у ОСОБА_6 (доньки позивача) народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (том 2 а. с. 111).

02.06.2020 позивач звернувся до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату із заявами про внесення змін до його квартирної справи, зарахувавши членами його сім`ї онуків ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та просив прийняти рішення щодо включення в розрахунки грошової компенсації за належне позивачу для отримання жиле приміщення додаткову площу в розмірі 10 кв.м. (том 1 а.с. 40, 41).

Рішеннями житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату, оформленими протоколом від 12.06.2020 №53, відмовлено позивачу: у внесенні в квартирну справу онуків ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та залишено на квартирному обліку зі складом сім`ї чотири особи; у включенні в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткове площу в розмірі 10 кв.м. (том 1 а.с.45-46).

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу третього частини 1 статті 12 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Основні засади змісту та методики забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей визначає наказ Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (далі Інструкція №380, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

З метою здійснення контролю за організацією забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями згідно із п. п. 2, 5 Розділу II Інструкції №380, наказом командира (начальника, керівника) військової частини утворюється житлова комісія, серед основних завдань якої є прийняття рішення з житлових питань, у тому числі із розгляду відповідних рапортів (заяв) військовослужбовців та членів їх сімей з житлових питань.

Відповідно до пункту 7 Розділу II Інструкції №380 Комісія з контролю відповідно до визначених завдань має право приймати рішення щодо взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва.

При цьому, згідно вимог пункту 8 Розділу II Інструкції № 380, рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі.

Рішення об`єднаної житлової комісії затверджується командиром військової частини підрозділу, який відповідає за організацію роботи об`єднаної житлової комісії, та оголошується в наказі командиром військової частини за місцем проходження військової служби.

Прийняття рішень про забезпечення житловою площею командира військової частини здійснюється житловою комісією військової частини, затверджується та оголошується в наказі старшим начальником за підпорядкованістю.

Відповідно до пункту 13 Розділу VI Інструкції № 380, у разі зміни у військовослужбовця складу сім`ї, набуття права на отримання житла в першочерговому чи позачерговому порядку, поліпшення житлових умов тощо військовослужбовець доповідає про це командиру військової частини письмовим рапортом та надає копії відповідних документів.

Особи, звільнені з військової служби, про зміну складу сім`ї письмово повідомляють (інформують) командира (начальника) за місцем перебування на обліку.

Житлова комісія військової частини (об`єднаної житлової комісії) розглядає надані документи та приймає рішення про внесення змін до облікової справи.

Розгляд питання про внесення відомостей до облікової справи щодо членів сім`ї військовослужбовця здійснюється після внесення відомостей у встановленому порядку до особової справи військовослужбовця.

Пунктом 5 Розділу VI вказаної Інструкції визначено, що житлова комісія військової частини (об`єднаної житлової комісії) протягом п`яти робочих днів після реєстрації рапорту військовослужбовця проводить перевірку житлових умов військовослужбовця та членів його сім`ї.

За результатами перевірки житлових умов військовослужбовця складається довідка про перевірку житлових умов (додаток 11).

Внесення змін до облікової справи військовослужбовця здійснюється відповідно до порядку, встановленого Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 (далі Інструкція №333).

Відповідно до п. 2.7 Інструкції № 333 внесення в облікові документи змін, які відбулися в персональних облікових даних військовослужбовців і працівників, крім освіти, реєстрації (розірвання) шлюбу, народження дітей, здійснюються тільки на підставі наказів по стройовій частині.

Наказ по стройовій частині на офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу видається тільки після видачі наказу по особовому складу в порядку, установленому пунктом 11.3 глави 11 цього розділу.

Особи, які потребують поліпшення житлових умов, з дня прийняття житловою комісією при військовій частині відповідного рішення зараховуються на квартирний облік.

Як вбачається з витягу з протоколу №53 засідання житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату від 12.06.2020, 02.06.2020 із заявою до військового комісара Ірпнісько-Бучанського ОМВК звернувся ОСОБА_1 щодо розгляду на засіданні житлової комісії питання внесення змін у квартирну справу, а саме зарахування до членів сім`ї ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5

28.06.2018 рішенням житлової комісії Ірпінсько-Бучанського OMBK, оформленим протоколом № 38 від 27.06.2018, розглянуто рапорт від 07.06.2018 та погоджено постановку на квартирний облік полковника запасу ОСОБА_1 з 25.02.1994 згідно загальної черги, (першочергове з 07.06.2018) зі складом сім`ї 4 (чотири) особи.

Також згідно з Довідкою Ф-9 про склад сім`ї №226 від 21.05.2020 на утриманні ОСОБА_1 дійсно знаходилася cім`я у складі 4 особи. Тому внесення до житлової справи онуків суперечить вимогам п. 1 Розділу I Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.07.2018 №380, за яким до членів сім`ї військовослужбовця належать особи, які внесені в особову справу в порядку, визначеному Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 26.05.2014 № 333.

Вирішено відмовити полковнику запасу ОСОБА_10 у внесенні в квартирну справу онуків та залишити на квартирному обліку зі складом сім`ї чотири особи (а.с. 45).

Суд враховує, що у рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Міністерства фінансів України (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») зазначено, що членами сім`ї військового службовця, працівника міліції, особового складу державної пожежної охорони можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права на пільги і ведення з ним спільного господарства, тобто не лише його близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі.

Частина 2 статті 64 Житлового кодексу УРСР передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них.

Використаний законодавцем підхід до визначення членів сім`ї стосовно інших правовідносин за аналогією можна застосувати і для тлумачення поняття «член сім`ї» у контексті пункту 6 статті 12 Закону № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».

Дружина (чоловік), їх діти і батьки є членами сім`ї військовослужбовця і нарівні з ним користуються пільгами щодо оплати житла і комунальних послуг, якщо вони проживають разом з ним, а у передбачених законом випадках ще й ведуть спільне господарство.

Якщо дорослі діти чи батьки мають чи створюють власні сім`ї, то члени їх сімей набувають право на зазначені пільги нарівні з іншими членами сім`ї військовослужбовця, але лише за умов, коли вони визнані як інші особи, що належать до членів сім`ї військовослужбовця на підставі положень частини 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР, тобто як такі, що постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство, та з дотриманням правил, визначених частиною 3 цієї ж статті та статтею 65 названого Кодексу.

Другу групу членів сім`ї військовослужбовця складають інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, тощо.

З довідки КП «Управління житлово-комунального господарства «Гостомель» № 341 від 20.05.2020 вбачається, що ОСОБА_1 з 04.06.1985 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У даній квартирі також зареєстровані ОСОБА_4 (дружина) з 04.06.1985, ОСОБА_6 (дочка) з 04.06.1985, ОСОБА_5 (син) з 04.06.1985, ОСОБА_2 (онук) з 22.05.2007, ОСОБА_3 (онучка) з 24.11.2009 (том 1 а.с.42).

Як свідчать матеріали справи, 31.07.2020 житловою комісією Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату проведено обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 , який мешкає у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про перевірку житлових умов від 31.07.2020 б/н (том 1 а. с. 171).

Так, згідно даної довідки від 31.07.2020 б/н встановлено, що ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_6 , чоловік дочки ОСОБА_8 (чи зареєстрований - невідомо), онуки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Син ОСОБА_5 , зі слів сусіда, не проживає у квартирі, проживає разом зі своєю сім`єю.

З наведеного вбачається, що житловою комісією Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату визнається факт сумісного проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_1 разом з онуками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд вважає, що онуки позивача - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 є членами сім`ї військовослужбовця у відставці ОСОБА_1 і мають право перебувати разом із ним на квартирному обліку в Ірпінсько-Бучанському об`єднаному міському військовому комісаріаті.

З приводу твердження відповідача про те, що внесення змін в особову справу осіб, після їх звільнення у запас або відставку, зокрема що стосується членів сім`ї, не передбачено чинним законодавством, суд зазначає, що пунктом 3.18 Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 (у редакції від 18.05.2021) передбачено, що з метою реалізації соціальних прав запис відомостей про зміни у складі сім`ї особи, звільненої з військової служби в запас або відставку, здійснюється військовим комісаріатом за місцем зберігання особової справи. Відтак, суд вважає наведене твердження відповідача безпідставним.

Враховуючи викладене, суд вважає, що слід визнати незаконною відмову Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату у внесенні змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : дані про онуків позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Надаючи оцінку обґрунтованості рішення житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату, оформленого витягом з протоколу від 12.06.2020 №53 в частині відмови відповідача у включенні в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м., суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України

Згідно зі статтею 47 Житлового кодексу Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Статтею 49 Житлового кодексу Української PCP визначено, що понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової жилої площі може бути збільшено.

Порядок і умови надання додаткової жилої площі та перелік категорій громадян, які мають право на її одержання, встановлюється законодавством Союзу PCP.

Відповідно до пункту 27 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР № 193 від 17.02.1981 (далі Положення № 193), особи офіцерського складу в званні полковника, йому рівному і вище, які перебувають на дійсній військовій службі, так і звільнені в запас або у відставку, а також командири окремих військових частин мають право на додаткову кімнату або на додаткову житлову площу в розмірах, що встановлюються чинним законодавством.

Виходячи із положень статті 49 Житлового кодексу Української PCP та пункту 27 Положення № 193 особи офіцерського складу в званні полковника, йому рівному і вище, які перебувають на дійсній військовій службі, так і звільнені в запас або у відставку мають право на додаткову житлову площу у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів.

Згідно витягу з протоколу № 53 засідання житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату від 12.06.2020, до військового комісара Ірпінсько-Бучанського ОМВК звернувся з заявою полковник запасу ОСОБА_1 щодо включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткову площу в розмірі 10 кв.м., посилаючись на п. 27 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР № 193 від 17.02.1981, як особа у званні полковник, звільнений в запас, має право на додаткову житлову площу в розмірах, що встановлюються чинним законодавством.

Відповідно до наказу начальника Тилу ЗС України від 03.04.2003 № 8 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас у військовому званні «підполковник», тому застосування даного положення не є можливим. Вирішено відмовити ОСОБА_1 при включенні в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткову площу в розмірі 10 кв.м. (том 1 а. с. 46).

Разом з тим, як було установлено судом вище, ОСОБА_1 звільнений у відставку у військовому званні «полковник», про що свідчить довідка Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату від 15.07.2020 № 418 (том 1 а.с. 43).

Таким чином, зважаючи на вищенаведені норми законодавства, суд вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання додаткової житлової площі шляхом надання додаткової жилої площі у розмірі десяти квадратних метрів.

Що стосується доводів відповідача про те, що для застосування пункту 27 Положення №193 в даному випадку немає правових підстав, суд зазначає таке.

Відповідач розуміє дану норму буквально і вважає, що оскільки позивача звільнено з військової служби у запас у військовому званні «підполковник», а звання «полковник» присвоєно під час перебування в запасі відповідно до наказу Міністра оборони України №140 від 10.03.2006, то і права на отримання додаткової житлової площі позивач не має.

Між тим, слід зазначити, що конструкція пункту 27 Положення №193 визначає три категорії осіб, які наділені правом на одержання додаткової житлової площі в розмірах, що встановлюються чинним законодавством, зокрема: (1) особи офіцерського складу в званні полковника, йому рівному і вище, які перебувають на дійсній військовій службі; (2) особи офіцерського складу в званні полковника, йому рівному і вище, які звільнені в запас; (3) особи офіцерського складу в званні полковника, йому рівному і вище, які звільнені у відставку.

Враховуючи викладене, зазначені вище доводи відповідача є необґрунтованими, позаяк ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку у званні «підполковник», а присвоєння позивачу звання «полковник» під час перебування в запасі не є тією обставиною, яка має значення у вирішенні питання про право позивача на отримання додаткової житлової площі у встановленому законодавством розмірі та не може його обмежувати.

Відповідно до пункту 1 Розділу VIII Інструкції №380, військовослужбовці та члени їх сімей, які перебувають на обліку, мають право отримати грошову компенсацію за належне їм для отримання житлове приміщення (далі - грошова компенсація).

Згідно з пунктом 2 Розділу VIII Інструкції №380 визначення і надання розміру грошової компенсації здійснюються відповідно до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 728 (далі Порядок №728).

Відповідно до пункту 12 Порядку №728 житлові комісії розглядають рапорти військовослужбовців (заяви, зазначені в п. 11 Порядку) щодо надання компенсації та приймають рішення про її надання або відмову в її наданні.

Рішення житлової комісії затверджується відповідно командирами військових частин, військовими комісарами та начальниками житлово-експлуатаційних установ (організацій), після чого в порядку, визначеному Міноборони, списки осіб, щодо яких прийнято рішення про надання компенсації, подаються на затвердження відповідно Міністрові оборони.

Міністерство оборони надає компенсацію шляхом перерахування коштів на поточний рахунок особи, що має право на її отримання, відкритий у банку (пункт 13 Порядку).

Враховуючи наведені вище висновки про наявність у ОСОБА_1 права на отримання додаткової житлової площі в розмірі десяти квадратних метрів, суд констатує, що житлова комісія Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату помилково дійшла висновку щодо відмови позивачу у погодженні грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі у зазначеному розмірі.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення комісії житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату, оформлені витягом з протоколу від 12 червня 2020 року №53 в частині відмови щодо внесення змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м., не відповідає критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим є протиправними та підлягають скасуванню.

При цьому, суд не приймає до уваги викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву твердження, які не були покладені в основу оскарженого рішення, оскільки відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Як було зазначено вище, рішення житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату, оформлені витягом з протоколу від 12.06.2020 №53 в частині відмови щодо внесення змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийнято відповідачем на підставі пункту 1 Розділу I Наказу №380 (до членів сім`ї військовослужбовця належать лише особи, які внесені в особову справу) та в частині включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м. на підставі того, що застосування п. 27 Положення №193 є неможливим, однак наявність таких обставин була спростована судом.

Таким чином, оскільки будь-які інші підстави для відмови у внесенні змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м. відповідачем зазначені не були, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. TheUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

У даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити внести зміни в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та включити в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткову жилу площу в розмірі 10 (десяти) кв.м. є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак не довів правомірності свого рішення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення ним інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, судові витрати розподілу не підлягають.

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення житлової комісії Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату, оформлені витягом з протоколу від 12 червня 2020 року №53 в частині відмови щодо внесення змін в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та включення в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткової жилої площі в розмірі 10 (десяти) кв.м.

3. Зобов`язати житлову комісію Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату внести зміни в квартирну справу, зарахувавши членами сім`ї ОСОБА_1 : онуків позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та включити в розрахунки грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення додаткову жилу площу в розмірі 10 (десяти) кв.м.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складення повного тексту рішення суду 01.04.2022 р.

Суддя Кушнова А.О.