Справа № 140/4916/21
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2022-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2022 року ЛуцькСправа № 140/4916/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області, відповідач) про визнання неправомірним та скасування наказу Управління ДМСУ у Волинській області від 30 квітня 2021 року № 35; зобов`язати відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивач, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства, звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем в Україні. Повідомленням УДМС України у Волинській області від 06 травня 2021 року №7 позивача проінформовано, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підставою видачі повідомлення є наказ від 30 квітня 2021 року №35. Разом з тим, позивач стверджує, що не може повернутися до Ісламської Республіки Іран, оскільки він може стати жертвою переслідувань. Проте, відповідачем не було вчинено жодних дій для того, щоб підтвердити надану інформацію та передчасно відмовлено в оформленні документів.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовних вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування свої позиції зазначив, що в Україну заявник прибув легально, використовуючи паспортний документ та туристичну візу. Після прибуття в Україну ОСОБА_1 не звернувся за захистом, а незаконним шляхом вирішив перетнути кордон з України в Польщу. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова встановлено, що ОСОБА_1 , вчинив незаконне перетинання, поза пунктами пропуску, в межах 661 прикордонного знаку, територія Карівської сільської ради Сокальського району Львівської області, перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, внаслідок чого був затриманий 20.11.2020 року о 20.00 год посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща та переданий на територію України. Із заявою ОСОБА_1 не звертався ні після прибуття в Україну, ні після затримання, ні відразу після поміщення його до Волинського ПТПІ, як це передбачено частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а зробив це зараз для уникнення депортації про що він і наголошував під час співбесіди. Така поведінка позивача свідчить про те, що набуття захисту для нього не було пріоритетним завданням, оскільки реальна мета насправді була інша, а звернення його за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, яке слід розцінювати як намагання уникнути примусового видворення до країни походження. Вказує, що позивач не надав жодних документів, які б підтвердили небезпеку для нього в Ірані, при цьому, під час проведення співбесіди останній не надав жодної інформації, яка б свідчила про переслідування у будь-яких його проявах. Зауважує, що позивач оформив паспортний документ для виїзду за кордон без жодних перешкод, так само без перешкод виготовив візу до України та прибув на її територію легально. Це свідчить про те, що він міг і користувався захистом своєї держави. Мохаммадалі Мадіхджахромі стверджує, що не перебував у жодній політичній, релігійній, військовій або громадській організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами - причетний не був. Адміністративні заходи, такі як арешт до шукача захисту - не застосовувалися. До кримінальної відповідальності не притягувався. Отже, немає жодних підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином, факти, інформація, повідомлені заявником, не дають підстав для набуття додаткового захисту у відповідності до умов передбачених пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом, на підставі матеріалів особової справи №2021LT0010 встановлено, що 12 квітня 2021 року до УДМС України у Волинській області від позивача ОСОБА_1 , громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надійшла заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка у справі знаходиться також і у перекладі на українську мову, у зв`язку з чим останній був документований довідкою про звернення за захистом в Україні.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та проведення співбесіди з позивачем працівником УДМС України у Волинській області 30 квітня 2021 року складено висновок щодо прийняття рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі вказаного висновку наказом УДМС України у Волинській області від 30 квітня 2021 року №35 громадянину Ірану ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 06 травня 2021 року №7 Управління проінформувало позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи наказ УДМС України у Волинській області від 30 квітня 2021 року №35 необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за захистом прав та інтересів із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Як вбачається із висновку працівника УДМС України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 30 квітня 2021 року, на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМС України у Волинській області від 30 квітня 2021 року №35, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою, оскільки не містить підстав, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі - Правила №649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМС України у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 29 квітня 2021 року, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Іран, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Шаріз, національність іранець; віросповідання християнин; одружений, освіта вища. Володіє англійською, російською та перською мовами. В Ірані у позивача залишились батьки, три брата та дві сестри. Перший шлюб у Ірані, є донька, з дружиною розлучений, вдруге одружився в Україні в 2017 році. Такі відомості стосовно нього відображені в анкеті.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2020 року у справі №463/11150/20 за позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця, а також його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, яке набрало законної сили, позов задоволено, затримано громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 з метою ідентифікації, , строк дії рішення в частині затримання іноземця становить 06 місяців з часу його фактичного затримання: з 20 год. 00 хв. 20 листопада 2020 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , вчинив незаконне, поза пунктами пропуску, в межах 661 прикордонного знаку, територія Карівської сільської ради Сокальського району Львівської області, перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, внаслідок чого був затриманий 20 листопада 2020 року о 20:00 год.

23 листопада 2020 року Сокальським районним судом Львівської області громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Суд, з огляду на встановлені судовим рішенням у справі № 463/11150/20 обставини, за результатами вивчення матеріалів особової справи №2021LT0010, погоджується із доводами відповідача про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд враховує, що згідно пояснень, наданих в ході проведення співбесіди, позивач в Україну прибув у 2018 році легально, використовуючи паспортний документ та візу. По прибутті в Україну, аеропорт м. Бориспіль, відразу попрямував до м. Суми. При цьому, як зазначив позивач, він поїхав до дівчини. Причиною еміграції з країни постійного проживання зазначив побоювання за своє життя через погрози від місцевих правоохоронців, а також пошук кращих та безпечних умов життя та роботи.

Таким чином, позивач оформив паспортний документ для виїзду за кордон без жодних перешкод, так само без перешкод виготовив візу до України та прибув на її територію легально, що свідчить про те, що він міг і користувався захистом своєї держави.

Як зазначив позивач у заяві анкеті, він не перебував у жодній політичній, релігійній, військовій або громадській організації; до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами - причетний не був; до кримінальної відповідальності не притягувався.

Крім того, суд наголошує, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 не звертався ні після прибуття в Україну, ні після затримання (20 листопада 2020 року), а звернувся лише 12 квітня 2021 року. Отже, впродовж тривалого часу незаконного перебування на території України позивач не виявив бажання звертатись за захистом в Україні, хоча часу та можливостей для цього мав більш ніж достатньо.

При цьому, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявою, на думку суду, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, при цьому, мотив звернення із заявою фактично є іншим, а саме для уникнення депортації (примусового видворення), на що він неодноразово звертав увагу під час співбесіди.

Суд також враховує, що в Україну, як стверджує позивач, він прибув з метою в подальшому потрапити до Німеччини.

Водночас позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало його безпечне проживання.

Таким чином, на думку суду, причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує в країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди.

Відтак, з урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 30 квітня 2021 року №35 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність свого рішення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф.А. Волдінер