Справа № 160/3008/22
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2022-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2022 року Справа № 160/3008/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
08.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ в редакції від 28.12.2015 року враховуючи рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 починаючи з 12 січня 2022 року, зарахувавши до спеціального стажу що дає право на пенсію за вислугу років період навчання в Павлоградському медичному училищі з 01.09.1989 року по 02.07.1991 року що складає 1 рік 10 місяців 02 дня.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона звернулася до відповідача із заявою про призначення та виплати пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте, відповідач відмовив у її призначенні з посиланням на п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII, а саме з підстав недосягнення 55-річного віку і відсутності необхідного спеціального стажу. Позивач вважає, що така відмова є протиправною з огляду на рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року, оскільки на день її звернення до відповідача, п. «е» ст. 55 Закону України №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають право працівники, зокрема, охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії. Відповідно до вищевикладеного, позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуване рішення, та просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з 16.03.2022 року. Вказаною ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
22.03.2022 року на адресу суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов письмовий відзив на позов, в якому він зазначає, що для призначення пенсії за вислугу років після 11.10.2017 року обов`язковими умовами є наявність спеціального стажу не менше 26 років 06 місяців та досягнення 55-ти річного віку. Позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки загальний страховий стаж позивача складає 28 років 6 місяців 23 дні, в тому числі стаж роботи за вислугою років складає 26 років 2 місяці 5 днів (станом на 11.01.2017 року), що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (менше 26 років 6 місяців). Недостатність стажу за вислугою років зумовлена не зарахуванням позивачу періоду навчання у вищому навчальному закладі, оскільки норми чинного законодавства не передбачають підстав для зарахування періодів навчання до стажу робіт, які дають право на призначення пенсій за вислугу років. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області письмовий відзив на позов на адресу суду не надходив.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.01.2022 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років та надала необхідний пакет документів, а саме: довідку про присвоения РНОКПП, трудову книжку НОМЕР_1 від 05.08.1991 року, диплом НОМЕР_2 від 02.07.1991 року, довідку №693 від 07.09.2021 року та паспорт.
Зважаючи на той факт, що для призначення пенсії за вислугу років обов`язковими умовами є наявність спеціального стажу не менше 26 років 06 місяців та досягнення 55-ти річного віку, позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - на момент звернення за призначенням пенсії позивач має стажу як працівник охорони здоров`я 26 роки 02 місяці 05 днів та на дату звернення позивачу виповнилось 49 років.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (Закон №1058) передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій №2148-VIII (Закон №2148) набрав чинності 11.10.2017 року.
Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Пунктом «е» ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року №1788-XII в редакції Законів України №213-VIII від 02.03.2015 року та №911-VIII від 24.12.2015 року, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
-з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
- з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
- з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
- 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
- з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
- з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Проте, 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII - неконституційними.
Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019 року.
Отже, з 05 червня 2019 року положення п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.
Також, згідно п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
До стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (роботи на посадах, віднесених до вислуги років), згідно з наданими відповідачу документами, зараховано періоди роботи з 05.08.1991 року по 10.10.2017 року.
Спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, згідно з наданими відповідачу документами та зарахованими відповідачем становить станом на:
- 01.04.2015 року - 23 роки 07 місяців 27 днів;
- 01.01.2016 року - 24 роки 04 місяців 27 днів;
- 11.10.2017 року - 26 років 02 місяців 05 днів.
Тобто, встановлений відповідачем стаж позивача ОСОБА_1 станом на 11.10.2017 року - 26 років 02 місяців 05 днів не відповідає вимогам до необхідного спеціального стажу встановлено пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХП, а саме: з 11.10.2017 року - не менше 26 років 6 місяців.
Відповідачу разом з заявою про призначенні пенсії за вислугу років було надано сканкопію оригіналу диплому НОМЕР_2 від 02.07.1991 року про навчання ОСОБА_1 в Павлоградському Медичному училищі з 01.09.1989 року по 02.07.1991 року за спеціальністю сестринська справа (дівоче призвище - Часник. Зміна прізвища вказано в копії трудової книжки 1 стр.).
Суд не погоджується із неврахуванням навчання, до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, в медичному училищі позивача ОСОБА_1 з наступних підстав.
Відповідач застосував нові положення Закону № 1058-IV, в якому не передбачено зарахування періоду навчання в училищах до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, до правовідносин, які виникли до набрання чинності цього закону.
Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10.02.1998 року № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховуються до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-ХІІ в стаж роботи зараховується також:
д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Також слід зазначити, що Правлінням Пенсійного фонду України 01.12.2006 року затверджений і з 1 січня 2007 року введений в дію «Порядок зарахування в стаж роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, періодів проходження термінової військової служби, навчання і перебування на виборних посадах засобами АСОПД/КОМТЕХ-W».
Відповідно до ч. 2 вказаного Порядку (категорія стажу «навчання, яке включається в пільговий стаж»), період навчання в медичному училищі зараховується в стаж роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах (категорія стажу СП. 1 (ст.100), СП.2 (ст. 100) в межах стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, якщо за днем закінчення учбового закладу слідувала пільгова робота. Період навчання прирівнюється до роботи, яка слідувала за періодом навчання.
Таким чином, період навчання в Павлоградському медичному училищі з 01.09.1989 року по 02.07.1991 року - 1 рік 10 місяців 02 днів, підлягає включенню в спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років, оскільки із наданої копії трудової книжки позивача ОСОБА_2 відповідачу видно, що після закінчення Медичного училища вона з 05.08.1991 року по 11.10.2017 року безперервно працювала медичною сестрою в закладі Охорони здоров`я, і даний період роботи включено (зараховано) ГУ ПФУ в Донецькій області в спеціальний стаж як медичному працівникові до пільгового стажу.
Трудовою книжкою позивача НОМЕР_3 від 05.08.1991 року підтверджено, що ОСОБА_1 на момент звернення з заявою від 12.01.2022 року про призначення пенсії, звільнилася 31.07.2021 року з роботи в КП «Петропавлівська Центральна лікарня» «Петропавлівської селищної ради».
Отже, ГУ ПФУ в Донецькій області безпідставно не зарахувало позивачу до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років період навчання в Павлоградському медичному училищі з 01.09.1989 року по 02.07.1991 року, що складає 1 рік 10 місяців 02 дня.
Враховуючи періоди навчання в Павлоградському медичному училищі з 01.09.1989 року по 02.07.1991 року - 1 рік 10 місяців 02 дня; безперервний стаж роботи в закладі Охорони здоров`я з 05.08.1991 року по 10.10.2017 року - 26 років 02 місяців 05 днів та зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років вказаних періодів, спеціальний стаж становить станом на:
- 01.04.2015 року - 25 років 05 місяців 29 днів;
- 01.01.2016 року - 26 років 02 місяців 29 днів;
- 11.10.2017 року - 28 років 03 місяців 07 днів.
Отже, згідно підсумку вище розрахованого спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, у ОСОБА_1 виникло право на звернення до органів Пенсійного фонду з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років згідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ Закону України «Про пенсійне забезпечення» до внесення змін в даний закон законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VІІІ.
При цьому, у оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Донецькій області зазначило про те, що відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за наданими документами та з урахуванням індивідуальних відомостей про застраховану особу стаж за вислугу років склав 26 років 02 місяці 05 днів.
Проте, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017 року без врахування рішення Конституційного суду України від 04 червня 2019 року.
Однак, суд вважає такі висновки відповідача безпідставними, оскільки позивач звернулась до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 12.01.2022 року, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року, а відтак відповідач повинен застосовувати положення п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ в редакції від 28.12.2015 року враховуючи рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 починаючи з 12 січня 2022 року, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років період навчання в Павлоградському медичному училищі з 01.09.1989 року по 02.07.1991 року, що складає 1 рік 10 місяців 02 дня.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв всупереч чинному законодавству України.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача, а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому судові витрати в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 72-77, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна