Справа № 380/3067/22
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2022-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/3067/22
У Х В А Л А

з питань залишення позову без розгляду

04 квітня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув в порядку письмового провадження клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Львівської обласної прокуратури, в якому просить:

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 7440,08 грн.;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток в сумі 346,05 грн. за кожен день затримки розрахунку, починаючи з 28.10.2021 по день ухвалення рішення.

Підставою позову зазначено те, що при звільненні позивача зі служби їй протиправно не виплачено усіх належних сум та компенсацій. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем не здійснено, позивач вважає, що з врахуванням приписів ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати.

Ухвалою від 11.02.2022 суд відкрив спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві.

Також від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем місячного строку звернення до суду. Своє клопотання відповідач обґрунтовує тим, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому підстави для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП України відсутні. Під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону, тобто ч. 5 ст. 122 КАС України, якою встановлено місячний строк звернення до суду. Вказано що з дня отримання розрахунку при звільненні, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів

Вирішуючи клопотання суд керується таким.

Суд з`ясував, що позивач звільнена з посади прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 Львівської області наказом виконувача обов`язків керівника Львівської обласної прокуратури від 23.10.2021 №2338 з 28.10.2021.

22.12.2021 позивач звернулася до відповідача із запитом на інформацію щодо проведеного з нею розрахунку при звільненні.

Із відповіді на інформаційний запит позивач встановила що при звільнені їй не виплачена вихідна допомога. Вважаючи ненарахування та невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, яка підписана 27.01.2022.

Відповідач вважає, що позивачем пропущений місячний строк на звернення до суду, тому просить позовну заяву залишити без розгляду.

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (ч. 4 ст. 122 КАС України).

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст.3 і ст.4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону №108/95-ВР в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 51 Закону №1697-VII, передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до п. 9 ч. 1даної статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі також - Закон №113-ІХ), ст. 51 Закону №1697-VII доповнено ч. 5, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме:

- статтю 32 доповнено ч. 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»;

- статтю 40 доповнено ч. 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п.1 ч. 1цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї ст. ст. 42, 42-1, ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст.74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»;

- частину 9 ст.252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення ч. 2 і 3 ст. 49-4 цього Кодексу».

Водночас, Законом №1697-VII, не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Суд зазначає, що нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є ст. 44 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України надав Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Верховний Суд неодноразово, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Отже на спірні правовідносини розповсюджуються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а підстави для застосування ч. 5 ст. 122 КАС України, тобто місячного строку звернення до суду щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби відсутні.

У цій справі спір стосується саме порушення, на думку позивача, відповідачем законодавства про оплату працю, зокрема, виплати одноразової допомоги при звільненні.

Ураховуючи зазначене, при обрахунку строку звернення до суду застосуванню у цій справі підлягають положення ч. 2 ст. 233 КЗпП. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 по справі № 420/7697/21.

З огляду на викладене суд висновує що у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 241-246, 256 КАС України, суд -

у х в а л и в :

1. У задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - відмовити.

2. Копію ухвали скерувати сторонам у справі.

Ухвала набирає законної сили згідно вимог ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Кравців О.Р.