Справа № 160/25105/21
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
10.12.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи ОСОБА_1 з 02.01.1992 року по 14.09.2021 року у повному обсязі та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ на підставі рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року починаючи з 08.10.2021 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона звернулася до відповідача із заявою про призначення та виплати пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я починаючи відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте, відповідач відмовив у її призначенні з посиланням на п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII, а саме з підстав недосягнення 55-річного віку і відсутності необхідного спеціального стажу. Позивач вважає, що така відмова є протиправною з огляду на рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року, оскільки на день її звернення до відповідача, п. «е» ст. 55 Закону України №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають право працівники, зокрема, охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії. Відповідно до вищевикладеного, позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуване рішення, та просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з 14.01.2022 року.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
02.02.2022 року на адресу суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов письмовий відзив на позов, в якому він зазначає, що для призначення пенсії за вислугу років після 11.10.2017 року обов`язковими умовами є наявність спеціального стажу не менше 26 років 06 місяців та досягнення 55-ти річного віку. Позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки на момент звернення за призначенням пенсії позивач має стажу як працівник охорони здоров`я 25 роки 06 місяців 06 днів та на дату звернення позивачу виповнилось 49 років. З огляду на викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області. Вказаною ухвалою розпочато спочатку розгляд адміністративної справи та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 11.03.2021 року.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області письмовий відзив на позов на адресу суду не надходив.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.10.2021 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою за №4075 про призначення пенсії за вислугу років та надала необхідний пакет документів, а саме: паспорт, трудову книжку, диплом, картку платника податків, довідку про підтвердження наявного трудового стажу вих. №739/1 від 20.09.2021 року, довідку про заробітну плату, свідоцтва про шлюб та народження дитини.
Зважаючи на той факт, що для призначення пенсії за вислугу років обов`язковими умовами є наявність спеціального стажу не менше 26 років 06 місяців та досягнення 55-ти річного віку, позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - на момент звернення за призначенням пенсії позивач має стажу як працівник охорони здоров`я 25 роки 06 місяців 06 днів та на дату звернення позивачу виповнилось 49 років.
Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (Закон №1058) передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій №2148-VIII (Закон №2148) набрав чинності 11.10.2017 року.
Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Пунктом е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року №1788-XII в редакції Законів України №213-VIII від 02.03.2015 року та №911-VIII від 24.12.2015 року, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
-з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
- з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
- з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
- 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
- з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
- з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
- з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Проте, 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII - неконституційними.
Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019 року.
Отже, з 05 червня 2019 року положення п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.
Також, згідно п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Так, із записів в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 30.06.1988 року встановлено, що позивач, зокрема, працювала:
- з 02.01.1992 року - переведена на посаду медсестри (палатної) соматичного відділення в Міській дитячій лікарні №1 (тепер - Комунальне некомерційне підприємство «Криворізька міська дитяча лікарня №1» Криворізької міської ради), (запис №7 трудової книжки, копія трудової книжки);
- з 03.01.1996 року - переведена на посаду медсестри фізкабінету в тому ж закладі (запис №8 трудової книжки);
- 04.02.2008 року - переведена на посаду сестри медичної старшої педіатричного відділення поліклініки (запис №9 трудової книжки);
- 07.09.2009 року - переведена на посаду сестри медичної фізіотерапевтичного кабінету (запис №10 трудової книжки);
- 16.09.2013 року - переведена на посаду сестри медичної старшої консультативно- діагностичного центру на період відпустки основного працівника по догляду за дитиною (запис №12 трудової книжки);
- 06.04.2015 року - переведена на основну посаду сестри медичної з фізіотерапії фізіотерапевтичного кабінету та з 14.09.2021 року - звільнена за власним бажанням (записи №13-16 трудової книжки).
Записи в трудовій книжці ніким не оскаржувались та в судовому порядку недійсними не визнавались.
Також, вказані записи в трудовій книжці підтверджуються довідкою вих. №739/1 від 20.09.2021 року, виданою КНП «Криворізька міська дитяча лікарня №1» КМР, яка міститься в матеріалах справи.
Слід зазначити, що в оскаржуваному рішенні вказано про те, що до страхового стажу не зараховано період навчання, так як у дипломі по-батькові не відповідає паспортним даним.
При цьому, не зарахування періоду навчання позивача до страхового стажу не є предметом розгляду в даній справі.
Незважаючи на не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду навчання, спеціальний стаж останньої становить більше 25 років.
При цьому, у оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Сумській області зазначило про те, що на момент звернення позивача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 11.10.2021 року спеціальний стаж позивача складав 25 років 9 місяців 10 днів. Проте, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017 року без врахування рішення Конституційного суду України від 04 червня 2019 року.
Однак, суд вважає такі висновки відповідача безпідставними, оскільки позивач звернулась до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 11.10.2021 року, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року, а відтак відповідач повинен застосовувати положення п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Позовні вимоги в частині зарахування до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років періоду роботи ОСОБА_1 з 02.01.1992 року по 14.09.2021 року у повному обсязі задоволенню не підлягають, оскільки поновленню підлягають лише порушені права, тоді як з оскаржуваного рішення щодо не зарахування періоду роботи з 02.01.1992 року по 14.09.2021 року не вказано. Тобто, спір у вказаній частині позовних вимог відсутній.
Що стосується дати, з якої позивачу має бути призначена пенсія, то суд зауважує, що Згідно з абзацом 4 пункту 1.9. розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №22-1 від 25.11.2005 року у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу). Якщо бони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії.
З урахуванням викладеного, оскільки позивач звернулася за призначенням пенсії вперше 11.10.2021 року та подала додаткові документи, зокрема довідку про навчання (хоча така довідка і не впливає на розмір стажу у зв`язку з перетинанням періоду навчання з безперервним періодом роботи), не пізніше 3-х місяців із дня повідомлення її про необхідність подання додаткових документів, то пенсію позивачу має бути призначено з дня звернення, а саме з 11.10.2021 року.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ на підставі рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року починаючи з 11.10.2021 року.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв всупереч чинному законодавству України.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача, а тому дані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду у загальній сумі 908,00 грн.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 681,00 грн.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 72-77, 241-246, 250, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна