Справа № 380/18164/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2022 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/18164/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив:

- Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02. 07. 2021 року № 231-21 про відмову у визнанні громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- Зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- Визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України в Львівській області в частині не роз`яснення Позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження - Республіки Таджикистан.

В Україні Позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Львівській обл. належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.10.2021 року позивач отримав повідомлення Відповідача 1 № 23 від 08. 10. 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 231-21 від 02. 07. 2021 р.

Позивачу було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених п.п. 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому всупереч законодавству України Позивачу не було роз`яснено порядок оскарження та причини відмови. Про прийняті щодо нього рішення Позивач дізнався більше ніж сім робочих днів з моменту прийняття рішення.

Позивач вважає оскаржуване рішення протиправними, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, з підстав неврахування відповідачами рішення суду, що вступило в законну силу щодо позивача.

Вперше Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення державної міграційної служби України 26.12.2019 №462-19 року. Позивачу було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених п.п. 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили було встановлено певні обставини, які не враховані відповідачами.

Відповідно до п.6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджений Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 «У випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.»

Як випливає з повторного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту мотивувальні частини рішення судів при прийнятті щодо нього оскаржуваного рішення враховані не були.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, що 24.02.2021 до ГУДМС у Львівській області надійшло рішення ДМС від 15.02.2021 №03-21. прийняте відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі № 380/1219/20 (№ А/857/13137/20) за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС від 26.12.2019 № 462-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист)', зобов`язання вчинити дії, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021.

Спірним рішенням ДМСУ зобов`язано ГУ ДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до Наказу ГУ ДМС у Львівській області від 26.02.2021 № 46, розпочато повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до пункту 6.10 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМСУ.

На виконання рішення ДМС України від 15.02.2021 № 03-21 ГУДМС у Львівській області здійснено повторний розгляд заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019, з урахуванням правової оцінки, викладеної у відповідних судових рішеннях.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 26.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Судом встановлені наступні обставини:

15.02.2021 року Державною міграційною службою України, прийнято рішення, за № 03-21 згідно якого зобов`язано ГУ ДМС у Львівській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

26.02.2021 року ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 46 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Таджикистану ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 26.12.2019 № 462-19 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.03.2021 року відповідачем складений протокол співбесіди у справі №2019LV0035 з громадянином Таджикистану ОСОБА_1 .

02.07.2021 року Державною міграційною службою України, прийнято рішення, прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за № 231-21 , яким:

«Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закон), за результатами розгляду особової справи № 2019LV0035 громадянина Республіки Таджикистан прізвище: ОСОБА_1 , ім`я: ОСОБА_1 , по батькові: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 (справа № 380/1219/20), Державна міграційна служба України прийняла рішення « Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ».

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірну відмову протиправною та такою, що не відповідає вимогам законодавства.

Судом частково враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірної відмови з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ст. 5 цього ж Закону:

1. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

3. У разі якщо державний кордон України перетинає чи перетнула дитина, розлучена із сім`єю, і заявляє про намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про це повідомили інші особи, які не є її законними представниками, посадові особи Державної прикордонної служби України повинні невідкладно повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та орган опіки і піклування. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органом опіки і піклування зобов`язаний вжити заходів для тимчасового влаштування такої дитини у відповідний дитячий заклад або сім`ю.

4. Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

5. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

6. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

7. Вимога про подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, установлена частиною другою цієї статті, а також вимога щодо строку подання такої заяви, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, не поширюються на випадки, коли такі заяви подаються законними представниками дітей, розлучених із сім`єю.

Згідно із п. 6. 10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказ Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884, у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення.

Строк повторного розгляду заяви продовжується до двох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС.

29 вересня 2020 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі 380/1219/20, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 26.12.2019 №462-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Правова оцінка суду у вищевказаній справі наступна:

«Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 26.12.2019 № 462-19 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує такі обставини.

Відповідно до довідки, виданої Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір аль - Ісламі» в Україні від 02.09.2019 31440/15 ОСОБА_1 є членом партії «Хізб ут-Тахрір аль - Ісламі» та був прийнятий до цієї партії у 2010 році в м. Душанбе, Таджикистан.

Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги є те, що він, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув`язнення, тортур та жорстокого поводження, не може повернутися до країни походження - Республіки Таджикистан є його приналежність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ).

ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких.

ХТІ та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді2 та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. ХТІ не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір» до терористичної та/або екстремістської.

Відповідно до листа Служби Безпеки України від 21.03.2018 №4/1023 в Службі Безпеки України відсутня інформація про чинені від імені ХТІ на території України терористичні акти, заходи з пропагування тероризму та насильства, спроби вербування осіб для проведення терористичних актів, тощо.

Діяльність ХТІ заборонена в Таджикистані внаслідок прийняття Верховним Судом відповідного рішення в 2001 році.

Також судом використана інформація з відритих джерел інтернетресурсів, а саме: Форум 18, Таджикистан: «Тотальний контроль» ісламу з боку уряду, 06.05.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи) http://www.refworld.org/docid/5732e0f54.html: «Як зазначає Форум 18, влада Таджикистану посилює жорсткий контроль віруючих мусульман, які користуються своїм правом на свободу віросповідання та релігії. Уряд встановив відеоспостереження в мечетях та продовжує встановлювати металошукачі. Останні дії держави направлені на встановлення тотального контролю ісламських дій в країні.»

Саодат Олімова з незалежного Східного центру релігійних вчень в Душанбе розповіла Форуму 18, що заборона офіційним представникам держави відвідувати п`ятничні молитви виникла «через бажання влади ліквідувати всі видимі прояви релігії в країні».

Міністерство внутрішніх справ визначило наступні рухи та організації екстремістськими: Мусульманський рух Салафі, Табліг Джамаат, Ансоруллох, Ісламський рух Узбекистану, Хізб ут-Тахрір та інші. Діяльність зазначених організацій була заборонена, не дивлячись на відсутність з ними будь-яких злочинів».

Комісія США з питань релігійної свободи, Щорічна доповідь 2016 - Таджикистан, 02 травня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням http://www.refworld.org/docid/57307ceb11.html: «Положення закону Таджикистану про екстремізм карають екстремістські, терористичні або революційні дії навіть у випадках, які не включають жодного прояву насильства чи наміру здійснити таке насильство. Судовий розгляд справ за такими звинуваченнями є непрозорим, а обвинувачуваним не надаються законні можливості процесуального захисту. Таджицький уряд використовує звинувачення в проявах ісламістського екстремізму з метою виправдання обвинувачень проти конкретних осіб, що задіяні в певних релігійних організаціях. Так, уряд Таджикистану заборонив наступні ненасильницькі та релігійно-спрямовані організації, вважаючи їх екстремістськими: Хізб ут-Тахрір, Джамаат Табліг, Мусульманське Братерство та Групу 24» (неофіційний переклад додано до матеріалів справи).

Систематичне порушення прав людини в Росії та Таджикистані підтверджується Звітом Amnesty International 2015/16: Права людини в сучасному світі, 01.02.2016, доступний російською мовою за наступною адресою http://www.refworld.org.ru/docid/56cdbe674.html та Звітом Amnesty International 2014/15: Права людини в сучасному світі, 24.02.2015. Звіт доступний російською мовою за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/54f45da84.html.

Згідно з інформацією, що викладена у «Всесвітня доповідь. 2019 рік. Таджикистан», автором якої є міжнародна правозахисна організація Human Rights Watch (доступна в мережі Інтернет за посиланням: https://www.hrw.ortj/ru/world-report/2019/сountry-сhapters/326283, щорічний звіт Комісії США по міжнародній релігійній свободі (USCIRF) по Таджикистану за 2019 рік (доступно в мережі Інтернет за посиланням: https://rus.ozodi.оrg/a/29942214.html) в країні походження позивача здійснюється тиск на релігійні організації. Права таких учасників обмежується.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , який є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Іслам» в Україні, зазначив, що ХТІ міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні ХТІ діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив також, що він є членом ХТІ та з 2007 по 2012 був засуджений за участь у вказаній партії в Таджикистані.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 також підтвердив членство позивача у ХТІ.

При вирішення справи суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно до частини шостої статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону №3671, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671- передбачено, що додатковий захист - додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Республіці Таджикистан, суд приходить висновку, що доводи ОСОБА_1 про те, що кримінальне переслідування його та членів партії ХТІ в Таджикистані є формою переслідування за ідеологічними мотивами на підставі безпідставних звинувачень. Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в країні походження після залишення її позивачем не покращилася, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Республіки Таджикистан.

Встановлені в ході судового розгляду обставини вказують, що відповідач не надав належної оцінки обставинам та доводам ОСОБА_1 щодо переслідування позивача за ознаками віросповідання, чи потребує він додаткового захисту як особа, яка були змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території Республіки Таджикистан ХТІ. А також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Таджикистан й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Судом не береться до уваги покликання відповідача на інформацію, викладену у листі Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 27.10.2017 №5/2/1-21078, як на підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачу, оскільки лист не є достатнім доказом спростування аргументів позивача, є надто узагальненим, не стосується конкретних осіб та не носить індивідуального характеру.

Вказане свідчить про протиправність дій відповідача при розгляді заяви-анкети ОСОБА_1 від 15.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

26.05.2021 року ГУ ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якому зазначено про те, що за результатами повторного розгляду особової справи № 2019LV0035 позивача, який 15.08.2019 звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 15.02.2021 № 03-21 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 (справа № 380/1219/20), встановлено такі елементи заяви, що потребують детального аналізу та оцінки:

Судом встановлено, що відповідачем при винесенні спірного рішення не надано оцінку усім обставинам, що зумовили звернення позивача до ГУ ДМС у Львівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, необ`єктивно здійснено перевірку заяви позивача на предмет наявності у нього ознак, як особи, яка потребує додаткового захисту, так і біженця, визначених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, неналежним чином проаналізовано ситуацію в країні походження позивача в частині відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами аналізу матеріалів особової справи заявника, протоколу співбесіди від 15.03.2021, інформації по країні походження заявника, на виконання рішення суду, встановлено:

З матеріалів справи встановлено, що позивач перетнув державний кордон України у вересні 2017 року, проте 15.08.2019 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, заявником не дотримано порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленого статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Під час співбесіди 15.03.2021 заявник зазначає, що він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» з 2010 року, у зв`язку з цим боїться повертатися до країни походження. Заявник знав, що за членство у даній партії є кримінальна відповідальність у Республіці Таджикистан, а партія «Хізб ут-Тахрір» є заборонена, проте він вступив в ряди партії тому, що вважає її ідеї правильними, особливо створення ісламської держави Халіфат.

В ході проведення співбесіди 15.03.2021, заявник не повідомляє про переслідування в країні громадянської належності за ознаками національності, тільки за те що сповідує іслам (арк. 2 співбесіди від 15.03.2021).

Зі слів заявника, мусульмани в Республіці Таджикистан зазнають переслідувань за ознаками віросповідань, а саме, чоловіків за носіння бороду жінок за носіння хіджабу та за регулярне відвідування мечетей. Однак встановлено, що під час проживання заявника в Таджикистані у період з 2010 по 2017 рік, після вступу в ряди партії « Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі » ОСОБА_1 переслідувань з боку правоохоронних органів та спецслужб за сповідування ісламу не зазнавав.

Також надано аналіз інформації по країні походження, яка міститься у відкритому доступі - в мережі Інтернет - Іслам в Таджикистані є найпоширенішою релігією. У 2009 році Меджлісі Олі Таджикистану проголосували за визнання ісламу в трактуванні Ханафітського, мазхаба офіційною релігією. Джерело: https://islam.az/az/news/a-3797.html (Дата доступу: 26.05.2021).

За даними Державного Департаменту США в 2009 році 80% населення Таджикистану були мусульманами (95% - суніти, 5% - шиїти). Джерело: https://www.state.gov/u-s-relations-with-taiikistan/ (Дата доступу: 26.05.2021).

Конституцією Таджикистану передбачено, що кожен має право самостійно визначати своє відношення до релігії, окремо чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію чи не сповідувати жодної, брати участь у здійсненні релігійних культів, ритуалів та обрядів (ст. 26 Конституції - Таджикистану). Духовне управління мусульман Таджикистану очолив Ходжі Акбар Тураджонзода, впливовий ісламський діяч, який критикував комуністів і виступав за прийняття ісламу, як державної релігії. З 2009 року Іслам в Таджикистані став державною релігією, а Таджикистан став єдиною державою з державною релігією - Іслам серед всіх середньоазіатських республік колишнього СРСР. В даний час ісламськими адміністративними справами в країні відає Комітет у справах релігій. Всі імами є державними службовцями та отримують від держави заробітну плату. Держава контролює дотримання ісламських норм моралі і моральності, а також дотримання приписів мусульманської віри.

У ролі Духовного управління в Республіці Таджикистан виступає Ісламський центр, очолюваний Радою улемів. Головою Ради улемів є Головний муфтій Таджикистану.

В Таджикистані діяльність партії « Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі » була заборонена рішенням Верховного Суду в 2001 році. Сім років потому « Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі » ввійшла в список екстремістських організацій, активісти якої переслідуються законом. Останнім часом в Душанбе було затримано одного з впливових людей релігійно-екстремістської організації, порушено чимало кримінальних справ. Більшість громадян вступають в підпільну організацію добровільно, а потім на загальних підставах починають розповсюджувати листівки та вербувати нових членів. Під час обшуків в членів « Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі » вилучено ряд друкованої продукції, також було прийнято рішення Верховним Судом про закриття доступу до сайту цієї організації та заборони розповсюдження аудіо і відео продукції « Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі ».

Під час співбесіди 15.03.2021 заявник зазначає, що у разі його повернення до Республіки Таджикистан його можуть посадити до в`язниці (арк.9 протоколу співбесіди від 15.03.2021).

При цьому, під час співбесіди було встановлено, що проблем із правоохоронними органами та спецслужбами Республіки Таджикистан до початку діяльності у партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» у заявника не було, він користувався наданими йому Конституцією країни правами та обов`язками, зокрема, правом сповідувати індивідуально чи спільно з іншими будь-яку релігію, в даному випадку - іслам, вільно вибирати, мати та розповсюджувати релігійні та інші переконання і діяти згідно з ними. Заявник не надав жодних доказів можливого особистого переслідування з боку силових структур Таджикистану. Заявник користувався наданими йому Конституцією країни правами та обов`язками, зокрема, правом сповідувати індивідуально чи спільно з іншими будь-яку релігію, в даному випадку - іслам, вільно вибирати, мати та розповсюджувати релігійні та інші переконання і діяти згідно з ними. Додатково, особа була перевірена за обліками сектору МПС ГУНП Інтерполу у Львівській області. За результатами проведеної перевірки встановлено, що станом на 10.03.2021 в обліках осіб, оголошених в розшук каналами Генерального секретаріату МОКП Інтерпол, не значиться (відповідь сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП у Львівській області від 10.03.2021 №485/33/R-2021).

На запитання, чи знаходиться заявник в розшуку на території Республіки Таджикистан, заявник не надав ствердної відповіді, та не надав відповідних доказів (арк. 8 протоколу співбесіди від 15.03.2021).

Заявник також повідомив, що може сповідувати іслам не будучи членом партії. Можна обґрунтовано стверджувати, що заявник свідомо брав участь в діяльності партії « Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі », таким чином порушуючи законодавство країни громадянської належності. Разом з тим, переслідування, про які стверджує заявник не мають жодного документального підтвердження, проте навіть якщо переслідування заявника мало місце в країні походження, цьому слугувало свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Заявник вважає, що ця організація є релігійно-політичною, основою якої є встановлення ісламського способу життя відповідно до Корану, посланого Всевишнім, шляхом створення Халіфату, виключно мирним шляхом займається навчанням своїх членів, читанням ісламських книг та розповсюдження ісламських думок.

З огляду на те, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена більш ніж у 20 країнах світу, де переважну частину населення становлять мусульмани, та незважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та своєрідне некласичне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації не вважається за можливе. Джерело: https://dmsu.aoy.ua/assets/files/coi/Hizb-ut-Tahrir/Hizb-ut-Tahrir.Ddf (Дата доступу: 25.05.2021).

Відповідач також зазначає про рішення Європейського суду з прав людини, де прописано, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (відповідно до рішення ЄСПЛ по справі Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakokhunov and Saybatalov v.Russia № 26261/05и 26377/05) дата: 14.06.2013 року.

З огляду на викладене, відповідач зазначає, що діяльність членів «Хізб ут - Тахрір» засуджується не лише правоохоронними органами Республіки Таджикистан, а й Європейським судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в Республіці Таджикистан не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

Враховуючи вищенаведене, у заявника немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2019LV0035, з урахуванням рішення суду було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Тому відповідача вважає за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (прізвище) ОСОБА_1 (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом не враховуються вказані висновки відповідача лише з підстав, що такі висновки по суті не стосується конкретних осіб та не носять індивідуального характеру по відношенню до позивача, про що надана правова оцінка судом у вищевказаній судовій справі.

Притому, що процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суд зазначає, що таке є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки по суті є передчасним так як прийняте без проведення перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Лише після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в даному випадку виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Державну міграційну служби України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає що така вимога підлягає задоволенню у спосіб зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 20.09.2020 року по справі № 380/1219/20, оскільки, як зазначено вище процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Головного Управління Державної міграційної служби України в Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки позивачем не підтверджені жодними належними та допустимими доказами обов`язку саме роз`яснювати позивачу причини відмови, а згідно тексту повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу роз`яснено право на оскарження рішення, як це передбачено ч. 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом не враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Щодо судового збору, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такий не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.07.2021 року № 231-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 від 15.08.2019 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні від 20.09.2020 року по справі № 380/1219/20.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 31.03.2022 року.

Суддя Гавдик З.В.