Справа № 420/17697/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/17697/21

Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А. Дата і місце ухвалення: 28.12.2021р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

(у зв`язку із клопотанням представника відповідача та не явкою у судове

засідання позивача, справу розглянуто в порядку п.2 ч.1 ст.311 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 25.06.2021р. №219-21, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого громадянського походження, оскільки в країні триває збройний конфлікт. Стверджував, що він є військовозобов`язаним, але не бажає брати участь у військових діях на території Сирії. В разі повернення у країну походження ОСОБА_1 може стати жертвою свавільного насилля, у зв`язку з належністю до етнічної меншини курдів, та може бути примусово мобілізованим до лав армії. При прийнятті рішення від 25.06.2021р. №219-21, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України не враховано вказані обставини, а також належним чином не проаналізовано актуальну інформацію по країні громадянського походження ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.06.2021р. №219-21.

Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення від 28.12.2021р., з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посилання відповідача на те, що після вибуття у травні 2018 року із Сирії ОСОБА_1 протягом одного місяця перебував на території Російської Федерації, тобто в третій безпечній країні, однак не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, за місцем знаходження. Після потрапляння на територію України позивач перебував 3 місяці 25 днів у якості нелегального мігранта, чим порушив вимоги ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначене дає підстави для висновку, що звернення ОСОБА_1 із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане з бажанням легалізації власного перебування на території України.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що: на території країни громадянської належності позивач не був обмежений в працевлаштуванні, мав можливість вступу до вищих навчальних закладів на рівні з іншими громадянами Сирії; позивач мав можливість безперешкодного отримання паспортного документа громадянина Сирії для виїзду за кордон; у особи не виникало жодних проблем з представниками органів державної влади Сирії, представниками правоохоронних органів; державною владою Сирії позивачу гарантоване звільнення від призову до лав збройних сил, оскільки він є єдиною дитиною чоловічої статі для своїх батьків; ОСОБА_1 ніколи не отримував офіційних повісток щодо призову на військову службу; позивач мав можливість вільного переміщення територією Сирії.

Також, апелянт посилається на те, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України проаналізовано інформацію по країні походження позивача, внаслідок чого встановлено наявність позитивних тенденцій повернення біженців до Сирії, що стало можливим завдяки покращенню соціально-політичної ситуації в країні. Твердження ОСОБА_1 про запеклий внутрішній збройний конфлікт ґрунтуються на застарілій інформації по країні його походження, датованій 2016-2017р.р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, за національністю сирієць, за віросповіданням іслам-алауїт, неодружений, не працює, рідна мова - арабська, володіє англійською мовою на рівні достатньому для спілкування.

Позивач покинув країну походження 15.05.2018р. на підставі паспортного документу та туристичної візи до Російської Федерації, авіарейсом м.Дамаск (САР) - м.Москва (РФ). Кордон з Україною перетнув нелегально, поза пунктом пропуску 15-16.06.2018р.

09.07.2018р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування поданої заяви вказав, що бажає легально жити та навчатися на території України. Звертався до посольства з метою отримати візу в Україну, проте не отримав. Потім отримав візу до Росії і звідти нелегально потрапив до України.

Під час анкетування та співбесід позивач повідомив, що не може повернутися до Сирії, у зв`язку із побоюванням бути рекрутованим до лав армії.

12.09.2018р. ГУ ДМС в Одеській області було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або додаткового захисту.

У висновку зазначено, що заява громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою та відсутні умови, визначені п.п.1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Того ж дня ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №174 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 ».

Не погоджуючись з правомірністю вказаного наказу ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. по справі №1540/4938/18 визнано протиправним та скасовано наказ №174 від 12.09.2018р. та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019р. скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р. по справі №1540/4938/18 та прийнято нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 26.02.2020р. скасовано постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019р. та залишено в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019р.

17.03.2020р. управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області винесено наказ №52 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.05.2021р. Головним управлінням складено висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку, що факти, повідомлені заявником, не є підставою для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов пп.1, 13 ч.1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

25.06.2021р. Державною міграційною службою прийнято рішення №219-21, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з правомірністю рішення №219-21 від 25.06.2021р. ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Задовольняючи частково позов та скасовуючи рішення ДМС України №219-21 від 25.06.2021р. суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час розгляду поданої позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації, яка склалася в Сирії, та не спростовано можливість загрози життю ОСОБА_1 , його безпеці та здоров`ю в країні походження в разі повернення, на що посилався позивач при звернені з відповідною заявою. За висновками суду першої інстанції, спірний наказ прийнято відповідачем без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011р. №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи умови, передбачені ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз.4 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у ДМС України наявний обов`язок, при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Водночас, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Як вже зазначалося, ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

При зверненні до органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час проведення з співбесід ОСОБА_1 , серед іншого, посилався на те, що у країні його громадянської належності триває військовий конфлікт, що супроводжується загальнопоширеним насиллям та серйозними порушеннями прав людини. Також, позивач зауважив, що у Сирії його можуть переслідувати проурядові сили через небажання брати участь у війні, а також притягнути до відповідальності з огляду на ухилення від військової служби.

Отже, причинами звернення позивача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, стали неможливість добровільного повернення до країни громадської належності через військовий конфлікт у Сирії та побоювання зазнати примусового призову до лав збройних сил або покарання за дезертирство.

Щодо зазначених побоювань заявника, відповідач зазначив, що вони є необґрунтованими, оскільки ухилення від військової служби або дезертирство не є підставою для надання статусу біженця, якщо причина ухилення ґрунтується лише на страху або небажанні війни.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, відповідач, проаналізувавши інформацію по країні походження ОСОБА_1 , зазначив у висновку від 19.05.2021р., що соціально-політична ситуація в певних регіонах Сирії була та залишається стабільною, під повним контролем сирійського уряду, що не виключає обставин повернення шукача захисту та подальшого оселення і проживання в країні своєї громадянської належності. Уряд країни повернув контроль над більшою частиною території країни, озброєна опозиція позбавлена можливості вести активні бойові дії, сама ж країна перебуває на шляху політичного врегулювання конфлікту за участі міжнародного співтовариства.

Разом з тим, у висновку Головного управління ДМС України в Одеській області від 19.05.2021р. про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який став підставою для прийняття ДМС України спірного рішення №219-21 від 25.06.2021р., органом ДМС проаналізовано інформацію по країні громадянського походження ОСОБА_1 Сирії, яка не була актуальною станом на 2021 рік.

Колегія суддів зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, це не спростовує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 24 грудня 2020 року у справі №2040/6507/18, від 27 травня 2021 року у справах №380/5727/20 та №420/4426/19, від 30 серпня 2021 року у справі №520/11435/2020.

Доводи апелянта про те, що позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з інших причин, не можуть впливати на результат розгляду його заяви.

Колегія суддів зауважує, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, за якої особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення Державної міграційної служби України від 25.06.2021р. №219-21, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає критерію обґрунтованості, визначеному статтею 2 КАС України, тобто прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Що ж до посилань апелянта на те, що при прийнятті рішення про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки судом не приймалося рішення, прийняття якого належить до повноважень ДМС України, а зобов`язано відповідача прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги ДМС України та скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2021р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 квітня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук