Справа № 460/4605/21
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2022 року м. Рівне №460/4605/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доМіністерства юстиції України
про визнання бездіяльності незаконною і протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання обґрунтованої відповіді на звернення позивача від 11.02.2021;

визнати протиправним продовження бездіяльності відповідача з 19.06.2020 щодо надмірно тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06.06.2013, яким зобов`язано державу Україну виконати рішення національних судів, ухвалених на користь позивача;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу на його сім`ю, яка складається з чотирьох осіб, грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення за аналогією виплати грошової компенсації, передбаченої Порядком виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2016 № 719;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200000грн за продовження з 19.06.2020 дискримінаційної, незаконної і протиправної бездіяльності відповідача щодо надмірно тривалого невиконання та зволікання (волокити, саботажу) виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06.06.2013, і за ненадання відповідачем у визначений законом строк обґрунтованої відповіді на звернення позивача від 11.02.2021;

зобов`язати відповідача в якості «позитивної дії» направленої на усунення житлового права сім`ї позивача в розумінні Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», проведені розрахунки щодо нарахування і виплати позивачу на його сім`ю, яка складається з чотирьох осіб, грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення за аналогією виплати грошової компенсації, передбаченої Порядком виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2016 № 719, надати заявнику у письмовому вигляді.

За змістом позову вимоги позивача ґрунтуються на тому, що надмірно тривалий час перебуває без належного виконання виконавче провадження № 38662180 з приводу виконання Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06.06.2013, щодо виконання рішень національних судів, ухвалених, в тому числі на користь позивача, у якому відповідачем (боржником) є Держава Україна в особі Секретаріату урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, який є структурним підрозділом відповідача, як орган представництва, та відповідальний за виконання рішень Європейського суду з прав людини. Позивач вважає, що бездіяльність відповідача є цинічною дискримінаційною, протиправною та такою, що породжує і завдає його сім`ї матеріальної та моральної шкоди, а тому є підставою стягнення грошової компенсації з метою придбання житла. Позивач зазначає, що рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 по справі № 460/1061/19 та від 18.06.2020 по справі № 460/119/20, бездіяльність відповідача з цього приводу двічі визнавалася протиправною. Однак, бездіяльність відповідача триває після і після ухвалення останнього з названих судових рішень, тобто з 19.06.2020. З огляду на вказане, в лютому 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо усунення порушення житлових прав його сім`ї шляхом застосування за аналогією, зокрема, Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2016 № 719, та, відповідно, виплати грошової компенсації для придбання житла. Крім того, позивач вважає, що оскаржуваною бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він визначив в розмірі 200000 грн. Таким чином, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що заходи примусового виконання рішення зобов`язального характеру першочергово зобов`язаний вжити державний виконавець, на виконанні у якого перебуває рішення національного суду, а не Міністерство юстиції України. Крім того, відповідач зазначає, що належне позивачу відшкодування на виконання рішення Європейського суду було сплачено 21.11.2013 на підставі платіжного доручення від 06.09.2013 № 2745, в сумі 31657,08грн. Також, 27.06.2014 позивачу було сплачено пеню в сумі 247грн. В частині вимог, що стосуються розгляду звернення позивача, то відповідач вказує, що воно було скероване для розгляду Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, оскільки стосувалося питань, які стосуються компетенції державної виконавчої служби. Щодо виконання рішення в частині зобов`язання Володимирецьку селищну раду придбати та надати в користування позивача квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, то відповідач вказав, що сам позивач створює перешкоди у виконанні такого рішення. Щодо вимоги про виплату грошової компенсації шляхом застосування за аналогією Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2016 № 719, то відповідач вказує, що така фактично є зміною способу виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007 та, відповідно, має вирішуватися в межах того провадження, у якому ухвалене таке судове рішення, а не в окремому провадженні шляхом подання нового позову. Враховуючи, що відповідач не допускав по відношенню до позивача жодної бездіяльності, тому, на думку останнього, також відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди.

Крім того, у відзиві відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або з викликом сторін.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій навів доводи на спростування заперечень відповідача, тотожні наведеним у позовній заяві.

Розглянувши позовну заяву, відзив, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла, Володимирецька селищна рада зобов`язалась надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово.

В подальшому, за заявою позивача, ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 року, в зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної вище мирової угоди, з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького

районного суду Рівненської області від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004грн для придбання житла.

Вказана ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009.

Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 викладено у новій редакції. А саме: - «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України».

Саме тривале невиконання вищевказаних рішень національного суду стало підставою для звернення позивача до Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06.06.2013 постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, постановлено, що було порушення статті 13 Конвенції, постановлено що, держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, а саме за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, яка змінена ухвалою того ж суду від 26.06.2008 (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

03.07.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. відкрито виконавче провадження № 38662180 з примусового виконання рішення №11770/03, виданого 06.06.2013 Європейським судом з прав людини про:

(а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08), та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро

(і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2, та(іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

11.02.2021 позивач засобами поштового зв`язку скерував відповідачу заяву, у якій просив застосувати за аналогією Порядок надання державою підтримки та забезпечення громадян доступним житлом, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2018 № 819, та/або Порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та

територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2016 № 719, з метою виплати позивачу коштів для придбання житла на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013. Відповідь на вказане звернення, як стверджує позивач, він не отримав.

Відтак, не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо надмірно тривалого невиконання рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06.06.2013, позивач звернувся за захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Щодо клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або з викликом сторін, то суд зазначає наступне.

Частинами першою четвертою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Суд звертає увагу на те, що за предметом спору та суб`єктним складом дана адміністративна справа не відноситься до категорії справ, які мають розглядатися за правилами загального позовного провадження.

При цьому, у клопотанні відповідачем не обґрунтовано в чому полягають складність або інші обставини, через які цю справу недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача в частині розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Щодо решти клопотання відповідача, то відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої

зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною шостою статті 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Так, оцінивши категорію та складність справи, кількість сторін, обсяг та характер доказів у справі, обраний позивачами спосіб захисту під час вирішення питання про відкриття провадження у вказаній справі, суд прийшов до висновку, що характер спірних правовідносин і предмет доказування не потребують заслуховування пояснень представників сторін та, відповідно, проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, у зв`язку з чим суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.Суд звертає увагу на те, що на обґрунтування заявленого клопотання відповідачем взагалі не було зазначено які саме обставини та докази у справі потребують надання представниками сторін усних пояснень з метою її правильного вирішення.

За наведених обставин, на підставі пункту 2 частини шостої статті 262 КАС України, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача в частині проведення розгляду цієї справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Переходячи до вирішення справи по суті, то суд виходить з того, що в обґрунтування позовних вимог позивач покликається, зокрема, на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 по справі № 460/119/20, яке набрало законної сили, відповідно до якого: позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 ; стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Таким чином, предметом спору у даній справі є протиправність бездіяльності відповідача щодо рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06.06.2013, яким зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 , в частині виконання ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008, з 19.06.2020, тобто після прийняття судового рішення у справі № 460/119/20.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваної бездіяльності, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду,

якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: […] визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […].

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Саме явище бездіяльності є триваючим.

Предметом спору у даній справі є, в першу чергу, встановлення обставин бездіяльності відповідача, починаючи з 19.06.2020, щодо виконання рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06.06.2013.

При цьому, суд зазначає, що частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Такі вимоги закону, щодо обов`язковості виконання судових рішень та контролю з боку суду за його виконанням відповідають Рекомендаціям Ради Європи в галузі адміністративного судочинства та адміністративного права.

Рекомендації REC (2003) 16 Комітету Міністрів державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом Міністрів 09.09.2003 року на 851 нараді зазначено, що дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у зв`язку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невід`ємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 та набрала чинність в України 11.09.1997, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV (далі - Закон України № 3477-IV від 23.02.2006), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) і протоколів ( 994_535, 994_059, 994_802, 994_804, 994_170, 994_171, 994_536, 994_537, 994_180, 994_527 ) до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

В силу вимог статті 2 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції ( 995_004). Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

За приписами Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 та Указу Президента України від 25.06.2002 №581 ( 581/2002 ) «Про Порядок здійснення захисту прав та інтересів України під час розгляду справ у закордонних юрисдикційних органах», Кабінет Міністрів України постановою Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 31.05.2006 №784 (далі - Постанова №784) постановив покласти на Міністерство юстиції функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Зі змісту цієї норми Постанови № 784 судом встановлено, що органом представництва відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини є Міністерство юстиції України.

За приписами частин першої-третьої статті 11 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Згідно із статтею 1 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, у цьому Законі орган представництва вживається у такому понятті - орган, відповідальний за забезпечення

представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

З системного аналізу вищезазначених норм права суд дійшов висновку, що відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини та його координацію є Міністерство юстиції України.

Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Судом встановлено, що доказів вжиття ефективних заходів Міністерством юстиції України, як відповідального за виконанням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в порядку визначеному статтею 11 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, щодо виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , - суду відповідачем не надано.В свою чергу, доводи відповідача щодо вжиття ним всіх необхідних заходів для виконання рішення Європейського суду з прав людини та відсутність необхідних законодавчих актів, які б забезпечували виконання цього рішення, - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Таким чином, на момент розгляду даної адміністративної справи, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06.06.2013, яким зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 в частині виконання ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 року, не виконано.

Суд зазначає, що загалом дане судове рішення не виконується протягом багатьох років, всі дії і рішення, які вчиняються (приймаються) на виконання цієї ухвали (за твердженнями відповідача), були визнані судами протиправними і такими, що не забезпечують виконання судового рішення, і після завершення кожного такого судового провадження органом місцевого самоврядування вживаються інші заходи, жодні з яких не привели до виконання судового рішення. Наведене, на думку суду, свідчить про те, що Міністерство юстиції України, як відповідальне за виконанням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в порядку визначеному статтею 11 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, щодо виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , не належно реалізує свої повноваження для виконання зазначеного судового рішення та не вживає всіх можливих та вичерпних заходів для цього.

В даному випадку, суд враховує також висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 808/4165/17, в якій зазначено, зокрема, що положення статті 124 Конституції України та статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки

інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Крім того, суд вважає необхідним застосувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», у п. 40 якого зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем з 19.06.2020 допущено бездіяльність щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв), тому таку бездіяльність необхідно визнати протиправною.

Відтак, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача з 19.06.2019 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 в справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь позивача, - підлягає до задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та проти дискримінації в Україні» (далі Закон № 5207-VI) дискримінацією визнається ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункту 3 частини 1 статті 1 Закону № 5207-VI).

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункту 6 частини 1 статті 1 Закону № 5207-VI).

Разом із тим, на переконання суду, неналежний контроль Мін`юстом за виконанням рішення ЄСПЛ від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України» щодо ОСОБА_1 та відсутність з його сторони координації дій відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування самі по собі не дають підстав вважати, що така бездіяльність відповідача свідчить про прояв дискримінації щодо особи ОСОБА_1 у порівнянні з іншими особами у розумінні приписів Закону № 5207-VI.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним ненадання відповідачем відповіді на звернення позивача від 11.02.2021, то суд дійшов висновку, що така вимога також підлягає задоволенню, оскільки в ході судового розгляду відповідачем не було надано і судом не було здобуто жодних доказів на підтвердження вжиття відповідачем заходів щодо належного розгляду (забезпечення належного розгляду) такого звернення у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення за аналогією виплати грошової компенсації, передбаченої Порядком виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.12.2016 № 719 (далі Порядок № 719), то суд зазначає наступне.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007), з метою захисту конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004грн для придбання житла.

Вказана ухвала Володимирецького районного суду від 26.06.2008 була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009.

Однак, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції. А саме: - «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України».

Таким чином, на час прийняття ЄСПЛ 06.06.2013 рішення у справі «Кононова та інші проти України» ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 передбачала не стягнення на користь ОСОБА_1 коштів на придбання житла, а зобов`язання Ради придбати та надати у його користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Крім того, суд наголошує, що під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 та Володимирецької селищної ради на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2017 у справі № 817/2190/15, Верховний Суд у своїй постанові від 21.11.2018 зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів Володимирецької селищної ради, Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту, Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України коштів у сумі 54390,10 доларів США на відшкодування шкоди, завданої їх незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю при виконанні цього ж рішення ЄСПЛ від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України» не можуть бути задоволені, оскільки по своїй суті є заміною способу виконання рішення національного суду. Чинне законодавство не передбачає можливості сплати коштів на придбання квартири замість надання квартири у користування.

Відтак, суд вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 в частині, що стосується нарахувати та виплатити йому грошової компенсації за належне для отримання

жиле приміщення шляхом застосування аналогією закону Порядку № 719, оскільки відповідно до ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 з врахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 йому слід передати у користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України, а не сплатити грошову компенсацію.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 200000грн за продовження дискримінаційної, незаконної і протиправної бездіяльності відповідача, що призвело до надмірно тривалого невиконання та зволікання (волокити, соботажу) виконанням судових рішень і ненадання у визначений законом строк обґрунтованої відповіді, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Приписами частини другої статті 23 ЦК встановлено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи із встановлених у ході судового розгляду фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосування пункт 2 частини другої статті 23 ЦК.

Відповідно до приписів частини третьої статті 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами частини першої статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд враховує, що забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішення Європейського суд є прямим обов`язковим держави.

Відповідно до пункту 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29.06.2004 року у справі «Войтенко проти України» Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до пунктів 55-58 та 66-70 рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Суд вказав, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного

засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Також Суд вказав, що вже дав широке тлумачення вимогам статті 13 Конвенції щодо скарг про невиконання рішень національних судів у нещодавньому рішенні у справі Бурдова (№ 2), у пункті 100 якого зазначено, що стосовно цього останнього критерію Суд зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Отже, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з справ людини, право особи на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Водночас, слід зазначити, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 всупереч рішень національних судів та міжнародних установ, продовжує бути незабезпеченим житловим приміщенням, що потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача, а також інших рішень судів, які описано вище, яким визнано протиправним надмірно тривале продовження бездіяльності відповідачів щодо тривалого невиконання рішення судів.

Суд вважає, що на Мін`юст законом було покладено обов`язок контролювати виконання зазначеного рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , лише з огляду на наявність рішення ЄСПЛ від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України», відповідно, заподіяна моральна шкода перебуває у прямому причиннонаслідковому зв`язку з його бездіяльністю. Однак, як встановив суд і описано вище, жодних належних дій, які б спричинили реальне відновлення порушеного права позивача у спірному періоді, відповідач не вчинив.

Одночасно суд відхиляє посилання Мін`юсту на те, що тривале виконання ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.06.2008 мало місце з огляду на зловживання ОСОБА_1 своїми правами за відсутністю про такі факти належних та допустимих доказів.

Отже, зважаючи на викладене вище, суд вважає, що факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди протиправною бездіяльністю Міністерства юстиції України щодо виконання рішення ЄСПЛ, яка продовжується саме з 19.06.2020, та надання відповіді на звернення від 11.02.2021, є доведеним. Водночас, визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 200000грн, на думку суду, є очевидно завищеним і необґрунтованим.

За встановлених обставин, а саме враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу щодо характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу

його моральних страждань, засад розумності, а також з урахуванням інших обставин у цій справі, які мають істотне значення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково, а саме стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 6000грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме: визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України з 19.06.2020 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 ; визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо надання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 11.02.2021; стягнення моральної шкоди в розмірі 6000грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, яка полягає у ненадані відповіді на звернення ОСОБА_1 від 11 лютого 2021 року.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України з 19 червня 2020 року щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року по справі «Кононова та інші проти України» в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 6000грн (шість тисяч гривень, 00коп.).

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Міністерство юстиції України (вул. Архітектора Городецького, 13,Київ,01001, ЄДРПОУ/РНОКПП 00015622)

Повний текст рішення складений 05 квітня 2022 року

Суддя У.М. Нор