Справа № 380/22940/21
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Хоми О.П.,

з участю секретаря судового засідання Стецишин П.Д.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Мехеди Н.В.,

представників відповідачів: Жуган І.О., Золотого Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Фонду державного майна України (далі - відповідач-1, ФДМ України), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (далі - відповідач-2, Регіональне відділення), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ ФДМ України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.11.2021 №425-р;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях з 06.11.2021;

- зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2021 по дату ухвалення судом рішення про поновлення на роботі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом ФДМ України від 04.11.2021 №425-р з кадрових питань (особового складу) «Про звільнення ОСОБА_1 » (далі - наказ від 04.11.2021 №425-р) ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», наказу Фонду державного майна України від 23.07.2021 №274-р з кадрових питань (особового складу) «Про виведення посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях» (далі - наказ від 23.07.2021 №274-р). Стверджує, що частина 1 статті 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» містить вичерпний перелік підстав для звільнення особи, яка обіймала посаду державної служби, з ініціативи суб`єкта призначення, серед яких відсутня така підстава як виведення посади. Термін «виведення посади», у тому числі в контексті підстав для припинення державної служби, відсутній як в Законі України «Про державну службу», так і у Кодексі законів про працю України, положення якого поширюються на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Також позивач звертає увагу суду на те, що в оскаржуваному наказі підставою звільнення стало «попередження про скорочення посади», при цьому такої підстави для звільнення чинне законодавство не містить.

Позивач зазначає, що відповідач-1, будучи обізнаним з 23.07.2021 із скороченням посади, яку обіймала позивач, не вжив передбачених чинним законодавством заходів щодо працевлаштування та не запропонував жодної із 15 вакантних посад у новоствореному Управлінні орендних відносин. Зокрема, 19.08.2021 Головою ФДМ України затверджено нову структуру, а в.о. керівник апарату ФДМ України - новий штатний розпис Регіонального відділення. Відповідно до штатного розпису на 2021 рік у Регіональному відділенні відсутня посада заступника начальника регіонального відділення у кількості 3 штатних одиниць, натомість передбачено новий структурний підрозділ - Управління орендних відносин. Зауважила, що посада начальника управління орендних відносин відноситься до посад державної служби категорії Б, тобто ця посада максимально наближена до посади, яку обіймала позивач. Проте ОСОБА_1 запропоновано посаду начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки, яку на той час обіймала ОСОБА_2 . Позивач також зазначає, що відповідач-1 не запропонував жодної із вакантних посад заступника начальника регіонального відділення в інших територіальних органах ФДМ України. Стверджує про порушення вимог частини 4 статті 9-1 Закону України «Про державну службу» при надсиланні відповідачем-2 безпосередньо перед звільненням (03.11.2021) засобами електронного зв`язку попередження із додатковим переліком вакантних посад, наявних у регіональному відділення, та видачею відповідачем-1 04.11.2021 наказу про звільнення. Тому позивач вважає, що наказ про звільнення виданий з порушенням вимог чинного законодавства, її прав та законних інтересів, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач-1 щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, суть яких полягає у законності звільнення позивача. Відповідно до листа Регіонального відділення від 14.07.2021 №01-05-03886 щодо зменшення чисельності керівного складу регіонального відділення та наказу ФДМ України від 23.07.2021 №274-р виведено посаду заступника начальника Регіонального відділення у кількості трьох штатних одиниць. У зв`язку з цим Регіональним відділення прийнято наказ від 30.08.2021 №1/166-к «Про введення в дію нового штатного розпису та нову структуру Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях на 2021 рік». Листом ФДМ України від 24.09.2021 №10-9-22403 на адресу Регіонального відділення надіслано попередження, де зазначено, що у зв`язку із скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ОСОБА_1 попереджено про наступне скорочення посади та одночасно запропоновано їй посаду начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення. З даним розпорядженням позивач ознайомилася 04.10.2021, що підтверджується її підписом. Також листом від 02.11.2021 №10-9-25820 на адресу Регіонального відділення надіслана для ознайомлення ОСОБА_1 додаткова пропозиція щодо всіх вакантних посад, наявних у регіональному відділенні, з урахуванням кваліфікаційних вимог. Беручи до уваги лист Регіонального відділення від 04.11.2021 №01-05-06003, яким направлено Акти №1-3, наказом ФДМ України від 04.11.2021 №425-р ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 05.11.2021. Заперечив порушення вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» та ст. 43 КЗпП в частині забезпечення переважного права позивача на залишенні на роботі, які не застосовувалися у зв`язку з відсутністю рівнозначної займаній ОСОБА_1 посаді посади підкатегорії Б2. В Регіональному відділенні залишались вакантні посади підкатегорії Б3, одна з яких була запропонована позивачу. Просить відмовити у задоволені позову.

Відповідач-2 щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Фактичною підставою для звільнення позивача було затвердження роботодавцем нової структури та нового штатного розпису Регіонального відділення, у зв`язку з чим скорочено посаду позивача, що відповідає пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Посада начальника управління орендних відносин, як і посада начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки, є в одній підкатегорії посад і це є право суб`єкта призначення призначити на посади тих чи інших працівників. Стверджує, що ОСОБА_1 було запропоновано одна із рівнозначних посад. Позивач не повідомила роботодавця про прийняте нею рішення згоди/незгоди на переведення на запропоновану посаду начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення, що було зафіксовано відповідним актом. Посади в управлінні орендних відносин були зайняті працівниками, які до того виконували аналогічні функції, пов`язані з орендою державного майна в попередньому підрозділі. ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом листа ФДМ України та додатком до нього - попередження з додатковим переліком вакантних посад, наявних в Регіональному відділенні, однак відмовилася поставити свій підпис, про що складено Акт від 02.11.2021 №1. На думку відповідача-2, позивач мала можливість висловити свою пропозицію щодо запропонованих вакансій ще до видачі спірного наказу про звільнення. Просить відмовити у задоволені позову.

Ухвалою від 06.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Судове засідання призначено на 28.12.2021.

Представником позивача 23.12.2021 подано заяву про вступ у справу як представника (вх. №97756) та клопотання про долучення доказів (вх. №97839).

Судове засідання, призначене на 28.12.2021, відкладено на 18.01.2022.

Відповідачем-2 31.12.2021(вх. №100074) подано відзив на позовну заяву.

Відповідачем-1 через засоби електронного зв`язку 05.01.2022 (вх. №752) подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також ж змісту клопотання подано 24.01.2022 (вх. №6212) засобами поштового зв`язку.

Представником позивача 17.01.2022 (вх. №491ел) подано відповідь на відзив.

Судове засідання, призначене на 18.01.2021, відкладено на 08.02.2022 для ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою від 26.01.2022 встановлено участь ФДМ України в режимі відеоконференції з використанням комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (веб-посилання - https://vkz.court.gov.ua).

Відповідачем-1 04.02.2022 (вх. №10348) подано клопотання про поновлення строків на подачу відзивів та відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні, призначеному на 08.02.2022, оголошено перерву до 15.03.2022.

Відповідачем-1 08.02.2022 подано заперечення щодо долучення позивачем доказу (вх. №11852) та 09.02.2022 подано заперечення на відповідь на відзив (вх. №12833).

Судове засідання, призначене на 15.03.2022, відкладено на 22.03.2022.

Судове засідання, призначене на 22.03.2022, відкладено на 29.03.2022.

Представником позивача 29.03.2022 подано пояснення та додаткові докази (вх. №4173 ел та вх. №23422) та представником відповідача-2 подано додаткові докази (вх. №23423).

Суд, заслухавши сторін та з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 11.02.1993 працювала в Регіональному відділенні, що підтверджується записами трудової книжки позивача.

Наказом ФДМ України від 28.02.2013 №21-р ОСОБА_1 призначено з 01.03.2013 на посаду першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях.

Начальник Регіонального відділення листом від 14.07.2021 №01-05-03886 звернувся до Фонду Державного майна України з пропозицією зменшити чисельність керівного складу до 4 посад: начальник Регіонального відділення, перший заступника начальника Регіонального відділення, заступник начальника регіонального відділення - начальник Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області та заступник начальника регіонального відділення - начальник Управління забезпечення реалізації повноважень у Волинській області, а за рахунок вивільнених посад збільшити чисельність працівників структурного підрозділу Регіонального відділення (в межах Львівської області) по напрямку оренди.

Наказом ФДМ України від 23.07.2021 №274-р виведено посаду заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях у кількості трьох штатних одиниць.

Головою ФДМ України 19.08.2021 затверджено структуру Регіонального відділення.

В.о. керівником апарату ФДМ України 19.08.2021 затверджено штатний розпис на 2021 рік Регіонального відділення, згідно до якого керівництво Регіонального відділення складається з начальника регіонального відділення; першого заступника начальника регіонального відділення: заступника начальника регіонального відділення - начальник Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області; заступника начальника регіонального відділення - начальник Управління забезпечення реалізації повноважень у Волинській області у кількості по одній штатній посаді.

Також штатним розписом на 2021 рік передбачено утворення нового підрозділу - Управління орендних відносин із штатною чисельністю 15 штатних одиниць (начальник Управління орендних відносин -1ос.; відділ обліку, звітності та супроводження договорів оренди - 8 ос.; відділ укладення договорів оренди - 6 ос.).

Наказом Регіонального відділення від 30.08.2021 №1/166-к «Про введення дію нового штатного розпису та нової структури Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській областях» введено в дію з 01.09.2021 новий штатний розпис та нову структуру Регіонального відділення на 2021 рік.

Наказом Регіонального відділення від 31.08.2021 №1/168-к створено комісію з проведення заходів, пов`язаних з оптимізацією штату та структури Регіонального відділення.

Комісією з проведення заходів, пов`язаних з оптимізацією штату та структури Регіонального відділення 02.09.2021 проведено засідання, за результатами якого прийнято рішення, оформлене протоколом від 02.09.2021 №1 (далі - Протокол №1).

Як видно з Протоколу №1, головою комісії запропоновано ОСОБА_1 посаду начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення (у разі згоди ОСОБА_2 на переведення на запропоновано їй посаду начальника Управління орендних відносин).

Начальник Регіонального відділення листом від 10.09.2021 №01-05-04867 повідомив ФДМ України про результати засідання Комісії, яке відбулося 02.09.2021(Протокол №1), та прийняте рішення про можливість розгляду Фондом державного майна України пропозиції ОСОБА_1 вакантної посади начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення, оскільки з усіх наявних вакантних посад з місцем праці у м. Львові дана посада є єдиною посадою, яка відноситься відповідно до статті 6 Закону України «Про державну службу» до посад державної служби категорії «Б».

ФДМ України листом від 24.09.2021 №10-09-22403 на адресу Регіонального відділення надіслано попередження для ОСОБА_1 , яке відповідач-2 цього ж числа надіслав на електронну пошту позивача, що підтверджується протоколом доведення попередження до відома державного службовця, а також інформаційним листом від 29.09.2021 №11-001-05254.

Попередження містить повідомлення про наступне скорочення посади внаслідок зміни структури та штатного розпису та пропозицію посади начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення.

У разі згоди на переведення на запропоновану посаду слід подати відповідну заяву.

У разі відмови від переведення на запропоновану посаду по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження трудовий договір буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Такого змісту попередження вручено ОСОБА_1 під розписку 04.10.2021.

ФДМ України листом від 02.11.2021 №10-9-25820 на адресу Регіонального відділення надіслано для ознайомлення ОСОБА_1 попередження з додатковою пропозицією щодо всіх наявних в Регіональному відділенні вакантних посад, згідно з додатком.

Регіональним відділенням 02.11.2021 складено Акт №1 про відмову від ознайомлення з листом ФДМ України від 02.11.2021 №10-9-25820, який надійшов до Регіонального відділення по системі СЕВ о 14 год. 56 хв.

Регіональним відділенням 03.11.2021 складено Акт №2 про відмову від ознайомлення з попередженням та додатковим переліком всіх вакантних посад, наявних у регіональному відділені, у якому міститься інформацію про те, що текст даного попередження 03.11.2021 скеровано на електронну пошту ОСОБА_1 .

Регіональним відділенням 03.11.2021 складено акт №3 про відмову про надання інформації про прийняте рішення згоди/не згоди на переведення за запропоновану посаду начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення.

ФДМ України 04.11.2021 рекомендованим листом №10-9-26140 на адресу ОСОБА_1 надіслано завірену належним чином копію наказу від 04.11.2021 №425-р «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Регіональним відділенням 05.11.2021 складено акт №4 про ознайомлення з наказом ФДМ України від 04.11.2021 №425-р «Про звільнення ОСОБА_1 », в якому зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлена з наказом від 04.11.2021 №425-р, який надійшов супровідним листом від 04.11.2021 №10-9-26140 (вх. РВ №01/06631 від 05.11.2021) по системі СЕВ (08 год. 10 хв.) та отримала його на руки.

Регіональним відділенням 08.11.2021 листом від №11-001-06048 на адресу ОСОБА_1 надіслано належним чином завірену копію наказу №425-р «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Вважаючи своє звільнення безпідставним та дії відповідача незаконними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною 2 та 3 статі 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин 2-4 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно з частиною 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Предметом оскарження є наказ ФДМ України від 04.11.2021 №425-р про звільнення ОСОБА_1 з посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою для прийняття спірного наказу стало скорочення посади позивача та введення в дію Структури апарату та Штатного розпису на 2021 рік Регіонального відділення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-IX (далі - Закон № 117-IX), зокрема виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Водночас, стаття 87 Закону №889-VIII до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019№ 113-IX (далі - Закон № 113-IX), яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. ст. 42, 42-1, ч. 1, 2, 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Верховний Суд у постановах від 26.05.2021 у справах № 140/90/20, № 260/261/20 та від 20.09.2021 у справі №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 ч. 1 цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини 3 статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини 5 статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Регіонального відділення від 30.08.2021 №1/166-к «Про введення дію нового штатного розпису та нової структури Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській областях» посада, на якій працювала ОСОБА_1 , дійсно скорочувалась.

Водночас у відповідача-2 були наявні вакантні посади, які він міг запропонувати позивачу з метою подальшої роботи.

Регіональне відділення 04.10.2021 попередило позивача про наступне скорочення, при цьому її запропоновано лише одну вакантну посаду, а саме начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки Регіонального відділення, при наявності існування інших вакансій, що не заперечувалося представниками відповідачів.

При цьому суд звертає увагу, що запропонована посада була не вакантною, оскільки запропоновану позивачу посаду обіймала ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом комісії з проведення заходів, пов`язаних з оптимізацією штату та структури Регіонального відділення від 02.09.2021 №1.

Крім цього, Регіональним відділенням 03.11.2021 надіслано засобами електронного зв`язку попередження із додатковим переліком всіх вакантних посад, в якому, з урахуванням кваліфікаційних вимог, запропоновано такі вакантні посади:

- головний спеціаліст відділу підготовки до приватизації управління корпоративними правами;

- заступник начальника управління - начальник відділу приватизації, оцінка майна, майнових прав, управління державним майном та корпоративними правами Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області;

- головний спеціаліст відділу приватизації, оцінки майна, майнових прав, управління державним майном та корпоративними правами Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області;

- головний спеціаліст відділу орендних відносин Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області;

- головний спеціаліст відділу управління персоналом (на період відпустки для догляду за дитиною);

- головний спеціаліст відділу малої приватизації (на період відпустки для догляду за дитиною);

- головний спеціаліст відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки (на період лікарняного у зв`язку з вагітністю та пологами до 23.12.2021 та в подальшому на період відпустки для догляду за дитиною);

- головний спеціаліст відділу підготовки до приватизації та управління корпоративними правами (на період відпустки для догляду за дитиною);

- головний спеціаліст відділу орендних відносин Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області (на період відпустки для догляду за дитиною).

Аналіз запропонованих відповідачем-2 03.11.2021 всіх вакантних посад спростовує доводи відповідачів як про відсутність вакантних посад, рівнозначних займаній позивачем посаді, так і про обов`язок пропозиції роботодавцем працівнику, чия посада підлягає скороченню, лише однієї вакантної посади.

При аналізі дотримання роботодавцем виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника у зіставленні з приписами пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» та частини другої статті 23 КЗпП України, Верховний суд постановах від 25.09.2019 у справі № 676/1679/18, від 16.06.2020 у справі № 462/303/17, від 23.12.2020 у справі 285/4227/18 та інших постановах, дійшов висновку, якщо працівник відсутній у зв`язку із хворобою, відрядженням, відпусткою посада, яку він займає, не є вакантною. Посада жінки, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не є вакантною, і прийняття працівників на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

Ураховуючи вказану правову позицію Верховного Суду, пропозиція відповідачем-2 посада начальника відділу маркетингу, аналітики та ІТ-підтримки, яку на час такої пропозиції ОСОБА_1 обіймала О.В. Іватьо, не була вакантною.

Інші вакантні посади було запропоновано лише 03.11.2021, тобто менш ніж за добу до прийняття спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 .

Пунктом 2 частини 2 статті 6 Закону №889-VIII встановлено такі категорії посад державної служби: категорія «Б» - посади: керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці працівників державних органів» від 18.01.2017 №15 (в редакції постанови КМУ від 15.02.2020 №16) затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюється до відповідних категорій, зокрема посада заступників керівників структурних підрозділів Фонду державного майна України належить до підкатегорії Б2, посада керівників та заступників керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів - підкатегорії Б3.

Судом встановлено, що новим штатним розписом на 2021 рік утворено структурний підрозділ - Управління орендних відносин. Структура якого складається з:

- начальник Управління орендних відносин - 1 штатна посада;

- відділ обліку, звітності та супроводження договорів оренди (начальник відділу - 1 штатна посада; заступника начальника відділу - 1 штатна посада; головний спеціаліст - 5 штатних посад; провідний інспектор - 1 штатна посада);

- відділ укладання договорів (начальник відділу - 1 штатна посада; головний спеціаліст - 5 штатних посад).

Суд звертає увагу, що посади начальника Управління орендних відносин; начальника відділу обліку, звітності та супроводження договорів оренди; заступника начальника відділу обліку, звітності та супроводження договорів оренди та начальника відділу укладання договорів відносилися до посад державної служби підкатегорії Б3, що максимально була наближена до посади, яку обіймала позивач (підкатегорії Б2.). Проте жодну з цих посад позивачу не запропоновано.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною 1 статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною 2 статті 42 КЗпП України.

Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №360/2308/20.

Враховуючи викладене та в сукупності, дії відповідачів у процедурі вивільнення позивача у зв`язку із скороченням посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, свідчать про порушення останніми положень статей 40, 49-2 КЗпП України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наказ Фонду державного майна України від 04.11.2021 №425-р, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях у зв`язку із скороченням посади відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо інших доводів сторін, якими вони обґрунтовують свої позиції, то суд виходить із пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваному наказу, суд дійшов висновку, що такий не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України до такого роду рішень, тому його слід визнати протиправним і скасувати, задовольнивши першу позовну вимогу.

Друга позовна вимога є похідною від першої позовної вимоги, тому також підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Ураховуючи висновок суду про протиправність оскаржуваного наказу і скасування такого, позивач підлягає поновленню на посаді, з якої його було звільнено.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.07.2021 у справі 640/3456/20 зроблено висновок, що ураховуючи положення частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Вказане зумовлює висновок суду про задоволення другої позовної вимоги шляхом поновлення позивача на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях з 06.11.2021.

Оскільки оскаржуваним наказом від 04.11.2021 №425-р позивача звільнено з 05.11.2021, який є останнім робочим днем, тому першим днем звільнення є 06.11.2021.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин Законом не передбачено.

Вказана позиція суду відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 .06. 2018 у справі № 826/808/16.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Саме таку позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц.

Суд зазначає, що період з 06.11.2021 по 29.03.2021 є періодом вимушеного прогулу та становить 98 робочих днів (листопад - 17 робочих днів, грудень - 22 робочих дні, січень - 19 робочих днів, лютий - 20 робочих днів, березень - 20 робочих днів.), за який відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток.

Згідно з довідкою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 08.12.2021 №10-05-0663, середньомісячний заробіток за два місяці (вересень, жовтень), які передували звільненню ОСОБА_1 склав 26 090 грн 87 к., а середньоденна заробітна плата - 1 373 грн 20 к. (26 090 грн 87 к : 19 фактично відпрацьовані робочі дні ).

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача-2 на користь ОСОБА_1 за період з 06.11.2021 по 29.03.2021 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 134 573 грн 60 к. (98 р.д. х 1 373 грн 20 к.).

Суд зазначає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Відповідно до пунктів 2,3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Ураховуючи викладене, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 26 090 грн 87 к. слід звернути до негайного виконання.

Оцінюючи зібрані по справі докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 262, 293, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и і в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, буд. 18, кв. 9, м. Київ, 01133, ), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (вул. Коперника, буд. 4, м. Львів, 79005, ) про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Фонду державного майна України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.11.2021 №425-р.

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях з 06.11.2021.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (вул. Коперника, буд. 4, м. Львів, 79005, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 134 573 грн (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот сімдесят три) грн 60 к. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2021 по 29.03.2022, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях з 06.11.2021 та стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітної плати за один місяць в розмірі 26 090 (двадцять шість тисяч дев`яносто) грн 87 к. звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2022 року.

Суддя О.П. Хома