Справа № 340/4693/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2022 року м. Дніпросправа № 340/4693/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чумака С.Ю., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду у м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року в адміністративній справі №340/4693/21 (головуючий суддя першої інстанції - Казанчук Г.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 09.08.2021 року звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах від 12 березня 2021 року оформлених рішенням №96;

- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах та у пільгових розмірах відповідно до положень пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 18.03.1987 року по 30.03.1989 року включно на посадах «баночник» і «видувальник», період роботи з 01.01.1990 року по 13.03.2000 року включно на посаді «гальванік»;

- зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 та Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, та відповідно до положень пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09 березня 2021 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що на момент звернення за призначенням пенсії позивач досягла віку 50 років та мала загальний страховий стаж понад 29 років, з яких більше ніж 10 років стаж на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2, зайнятість у яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, а тому має право на призначення пільгової пенсії. Проте пенсійним органом рішенням №96 від 12.03.2021 року відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із тим, що відповідачем до пільгового стажу не враховано період роботи з 18.03.1987 року по 30.03.1989 року (в уточнюючий довідці №17 вказане посилання на Списки №1 та №2 які не були чинними на зазначений період), та не зарахований період з 02.01.1990 року по 13.03.2000 року (в уточнюючій довідці не зазначено посилання на Списки, які були чинні на період праці позивача на вказаному підприємстві). Вказана відмова є протиправною, оскільки право на пільгову пенсію підтверджується записами в трудовій книжці та уточнюючими довідками.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року (з урахуванням ухвали від 25.11.2021 року про виправлення описки) адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградської області у зарахуванні до пільгового стажу періодів роботи ОСОБА_1 на роботах, які дають право на призначення пільгової пенсії, періодів з 18.03.1987 року по 30.03.1989 року та з 02.01.1990 року по 13.03.2000 рік.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 09.03.2021 року із зарахуванням до пільгового стажу, який дає право на призначення пільгової пенсії, періодів з 02.01.1989 року по 30.03.1989 року та з 02.01.1990 року по 13.03.2000 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачу було відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю встановленого Законом віку та недостатності загального стажу роботи. Відповідач керувався виключно нормами законодавства, які були чинними на час звернення позивача із відповідною заявою.

Позивач подавала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

21 квітня 2021 року Верховним судом розглянуто зразкову справу № 360/3611/20 та прийнято відповідне рішення, що набрало законної сили 03 листопада 2021 року після перегляду в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, якою змінено мотивувальну частину рішення.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась 09.03.1966 року до ГУ ПФУ в Кіровоградській області (м.Світловодськ та Світловодський район) із заявою про призначення пільгової пенсії з наданням відповідних документів: копію паспорта, трудової книжки НОМЕР_1 , довідок, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, довідки про заробітну плату та інші документи на підтвердження стажу роботи та атестацію робочого місця.

Пенсійний орган рішенням №96 від 12.03.2021 року відмовив позивачу в призначенні пенсії.

ГУ ПФУ в Кіровоградській області листом від 01.04.2021 року №1100-0302-8/14763 відмовлено у призначенні пільгової пенсії через те, що до стажу роботи із шкідливими важкими умовами праці не зараховано періоди з 18.03.1987 року по 30.03.1989 року та з 02.01.1889 року по 13.03.2000 року, а також зазначено, що відмова у призначенні пільгової пенсії пов`язана з недосягненням позивачем на дату звернення за призначенням пенсії встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку 55 років. За змістом листа позивачка має страховий стаж роботи 29 років 1 місяць 20 днів, необхідний пільговий стаж відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» відсутній через не врахування вищевказаних періодів роботи.

Позивач, не погодившись з відмовою пенсійного органу в призначенні пенсії, оскаржила таку відмову до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має достатній вік та загальний стаж роботи, необхідні для призначення пенсії за Списком №2 та на час розгляду звернення позивача до органу пенсійного фонду з метою оформлення пенсії, з урахуванням вказаних змін у чинному законодавстві, а тому має право на призначення такої пенсії. Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 09.03.2021 року із зарахуванням до пільгового стажу, який дає право на призначення пільгової пенсії, періодів з 02.01.1989 року по 30.03.1989 року та з 02.01.1990 року по 13.03.2000 року.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

21 квітня 2021 року Верховним судом розглянуто зразкову справу № 360/3611/20 та прийнято відповідне рішення, що набрало законної сили 3 листопада 2021 року після перегляду в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, якою змінено мотивувальну частину рішення.

У зазначеному рішенні Верховного Суду визначено ознаки типової справи, а саме:

1) позивач - особа, яка:

звернулась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії після 23.01.2020 року з підстав, визначених статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років;

набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України від 05.11.1991року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»;

б) відповідачем є орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії.

Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа підпадає під ознаки типової справи, визначені у рішенні Верховного Суду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Великої Палати, викладені у зразковій справі №360/3611/20, рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому.

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами статті 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

У зв`язку з цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду при перегляді зразкової справи дійшла висновку, що таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду також послалась на правовий висновок, сформульований нею раніше у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56), згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV, а тому жінки мають право на призначення пільгової пенсії за Списком №2 після досягнення 50 років.

У зв`язку з цим відмова управління ПФУ в призначенні позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного статтею 114 Закону №1058-ІV, є протиправною, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.

Щодо висновку суду першої інстанції про необхідність врахування до стажу позивача періодів роботи з 18.03.1987 року по 30.03.1989 року включно на посадах «баночник» і «видувальник», період роботи з 01.01.1990 року по 13.03.2000 року включно на посаді «гальванік».

Згідно записів у трудовій книжці позивача:

- 10.04.1989 року позивач прийнята в цех №2 Світловодського радіозаводу прибиральницею виробничих приміщень, наказ №152 від 10.04.1989 року (запис №14);

- 19.10.1989 року переведена в цех №6 на гальванічну дільницю учеником гальваника, наказ від 19.10.1989 року (запис №15);

-01.01.1990 року присвоєно перший розряд гальваніка, завод перейменований, наказ №1 від 02.01.1990 року (запис №16);

- 19.03.1991 року присвоєно другий розряд гальваніка, наказ №219 від 19.03.1991 року (запис №17);

- 09.04.1992 року присвоєно третій розряд гальваніка, наказ №236 від 09.04.1992 року (запис №18);

В уточнюючий довідці від 07.05.2001 року зазначено, що позивач працювала повний робочий день в період з 02.01.1990 року по 13.03.2000 року, 07 років 10 місяців 29 дн. За професією гальваник, що передбачено Списком 2 (а.с.130).

Згідно довідки від 28.10.2020 року №13 ОСОБА_1 працювала повний робочий день на Світловодському радіозаводі Світловодське виробниче підприємство «Олімп» (ВАТ «Олімп») і за період з 02.01.1990 року по 13.03.2000 року виконувала покриття металів гальваничним способом за професією гальваник, що передбачена Списком 2, стаж 7 років 10 місяців 29 днів (а.с.131).

Так, у довідці №13, виданій арбітражним керуючим, за вищевкзаний період роботи міститься посилання на Списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173.

Факт роботи позивача на вказаних посадах також підтверджується архівною довідкою Світловодської міської ради від 05.10.2019 року (а.с.132-133).

Доводи відповідача про те, що в уточнюючих довідках міститься посилання на Списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, що не були чинними на період роботи ОСОБА_1 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки професії, за якими працювала позивач, включені у Список №2 як затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, так і затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року №162.

Отже, невірна чи помилкова вказівка у довідках щодо підтвердження стажу реквізитів Списків №1 та №2, не може нівелювати право позивача на зарахування вказаних періодів до стажу, який дає право на пільгову пенсію, як вірно зазначив і суд першої інстанції.

Крім того, рішення пенсійного органу про відмову у призначенні позивачу пільгової пенсії, не містить сумнівів щодо віднесення професій, на яких працювала позивач у спірні періоди, до Списку №2.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність атестації робочого міста позивача колегія суддів до уваги не приймає з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а, в якій суд дійшов висновку про те, що особам, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком 2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 2.

Відповідно до редакції абзацу «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:...жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Крім того, якщо відповідач і мав сумніви щодо вказаних вище довідок, то мав можливість провести відповідну перевірку таких даних. Проте, відповідач ані суду першої, ані суду апеляцйної інстанції не надав доказів здійснення належної перевірки заяви позивача до реальних обставин. Перекладувати на позивача обов`язок надання додаткових/уточнюючих довідок щодо правонаступництва підприємства, як на думку суду, є протиправним, оскільки пенсійний орган, як державний орган наділений правом перевіряти зміст довідок та збирати/отримувати додаткову інформацію щодо стажу роботи позивача.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про зобов`язання ГУ ПФУ в Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 09.03.2021 року із зарахуванням до пільгового стажу, який дає право на призначення пільгової пенсії, періодів з 18.03.1987 року по 30.03.1989 року та з 02.01.1990 року по 13.03.2000 року обґрунтованим, оскільки відповідач, відмовляючи у призначенні почивачу пенсії на пільгових умовах, зазначав лише про відсутність такого права у позивача та неможливість зарахування певних періодів роботи. При цьому пенсійний орган пільговий стаж позивача взагалі не обраховував як з урахуванням зазначених вище періодів, так і без цих періодів.

В даному випадку, суд не може перебирати на себе право обрахування пільгового стажу особи, оскільки таке повноваження є дискреційним повноваженням пенсійного органу та відповідач такі повноваження ще не використав. Суд може перевірити правильність обрахування пенсійним органом пільгового стажу при наявності такого обрахунку.

В частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не перевіряється.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність відмови позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах з урахуванням віку, та відмови у зарахуванні до пільгового стажу відповідних періодів роботи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційної скарги доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки за приписами ч.1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно із ч.4 ст.257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно із п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року в адміністративній справі №340/4693/21 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року в адміністративній справі №340/4693/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.Ю. Чумак

суддя В.А. Шальєва