Справа № 320/8655/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року справа №320/8655/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача, якими порушено право позивача на пільгу як учаснику бойових дій у вигляді першочергового відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва;

- скасувати рішення Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 13.05.2021 №8/11;

- зобов`язати Гатненську сільську раду Фастівського району Київської області на наступній сесії після набрання законної сили рішення суду прийняти рішення щодо надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і межує із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:054:0172 та :01:054:5469, із земель комунальної власності Гатненської сільської ради Фастівського району Київського області, у порядку безоплатної приватизації, на підставі надісланого клопотання (та доданих до нього графічних матеріалів і інших документів), зареєстрованого Гатненською сільською радою Фастівського району Київської області 21.04.2021 за вхідним №Т-681.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив про те, що з метою отримання у власність земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і межує із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:054:0172 та :01:054:5469 із земель комунальної власності Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області в адміністративно-територіальних межах с. Гатне Фастівського району Київської області у порядку безоплатної приватизації.

Відповідач відмовив у наданні дозволу у зв`язку з тим, що обрана позивачем земельна ділянка перебуває у користуванні інших осіб.

На думку позивача, відмова відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства України, є необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі №320/8655/21, розгляд якої вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами; витребувано докази у справі від відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області правомірно прийняла рішення, яким відмовила позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і межує із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:054:0172 та :01:054:5469 із земель комунальної власності Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області в адміністративно-територіальних межах с. Гатне Фастівського району Київської області, оскільки бажана земельна ділянка, зазначена позивачем у клопотанні про надання дозволу на розробку проекту землеустрою передана у власність громадянину ОСОБА_2 загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно з рішенням Гатненської сільської ради 17 сесії від 21.06.1994.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач наголосив на тому, що відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що обрана позивачем земельна ділянка дійсно перебуває у власності іншої особи.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що зареєстрований та проживає у місті Києві, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Хортицьким РВ УМВС України в Запорізькій області 02.03.1999 (а.с.12-13).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 09.10.2015 ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій (а.с.10).

З матеріалів справи установлено, що 19.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і межує із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:054:0172 та :01:054:5469 із земель комунальної власності Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області в адміністративно-територіальних межах с. Гатне Фастівського району Київської області у порядку безоплатної приватизації.

До вказаної заяви додано: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копію паспорту, копію посвідчення учасника бойових дій.

13.05.2021 Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області прийняла рішення №8/11 від 13.05.2021 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 . У даному рішенні відповідачем зазначено, що позначена на графічних матеріалах земельна ділянка перебуває у користуванні інших осіб, подане клопотання суперечить вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, а саме до клопотання не додано згоду землекористувача (а.с.19).

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Основним нормативним актом, який регулює земельні відносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (з наступними змінами і доповненнями, в чинній на момент виникнення спірних відносин редакції, далі - Земельний кодекс України).

Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні») визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 статті 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття і реалізації права на землю визначений Розділом IV Земельного кодексу України.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною третьою статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України).

Частиною першою статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абзацом 1 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17 та від 05.03.2019 у справі №360/2334/17.

Як зазначено вище, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки слугувала та обставина, що позначена на графічних матеріалах земельна ділянка, на виділення якої претендує позивач, перебуває у користуванні іншої особи, відсутня згода землекористувача щодо вилучення земельної ділянки.

Відповідач стверджує, що бажана позивачем земельна ділянка передана у власність громадянину ОСОБА_2 загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , згідно з рішенням Гатненської сільської ради 17 сесії від 21.06.1994.

Разом з тим, копію рішення Гатненської сільської ради 17 сесії від 21.06.1994 відповідачем суду не надано.

На підтвердження обставин належності обраної позивачем земельної ділянки на праві власності ОСОБА_2 відповідач послався на копію (витяг) Погосподарської книги на 2011-2015 роки.

У вказаній копії (витязі) Погосподарської книги зазначено, що у користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд по АДРЕСА_1 . У якості додаткової інформації наявне посилання наступного змісту «Р.17 сесії від 21.06.1994» (а.с.100-103).

В той же час, з даної копії неможливо встановити, що саме бажаної позивачем земельної ділянки стосуються відомості означеної Погосподарської книги.

Згідно з листом Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 26.04.2021 № 02-28/839, рішення про надання земельних ділянок у власність в Гатненській сільській раді відсутні, оскільки рішення і розглянуті матеріали, прийняті на сесіях Гатненської сільської ради до 01.01.2015 передані до архівного сектору Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області (а.с.119).

При цьому відповідно до листа Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації Київської області від 31.08.2021 № 05-06/588, рішення 17 сесії 21 скликання від 21.06.1994 «Про передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 » не виявлено, а також не виявлена технічна документація по складанню державного акту на земельні ділянки ОСОБА_2 (а.с.116).

Щодо копії державного акту про право приватної власності на землю серії III-КВ №054131, виданого ОСОБА_2 23.04.1999 та копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 , яка була надана представником відповідача (а.с.129, також зворотній бік, 130-131), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною другою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

За змістом частин 4, 5 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

За змістом частини 6 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Тобто, чинним процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Окремими положеннями статей 94 та 79 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості використання як засобів доказування письмових доказів (копій та оригіналів), а також особливості їх подання до суду та учасникам справи.

Важливою вимогою використання копії письмового доказу, як допустимого доказу у справі, є її належне засвідчення в установленому законом порядку.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що копія державного акту про право приватної власності на землю серії III-КВ №054131 від 23.04.1999 та копія паспорта громадянина України ОСОБА_2 не засвідчені в установленому законом порядку, що унеможливлює їх використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, відтак суд приходить до висновку, що останні не можуть бути взяті до уваги.

Вказана позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у справі № 810/719/18 від 17.07.2019.

Жодних належних доказів щодо перебування бажаної позивачем земельної ділянки у користуванні іншої особи та визначення такої особи як землекористувача відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Враховуючи зазначене, суд критично оцінює посилання відповідача, як на підставу відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, на знаходження бажаної позивачем для відведення земельної ділянки в користуванні іншої особи та відсутність відповідного погодження від землекористувача.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини, досліджені докази та наведені вище норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд вважає, що відповідачем не обґрунтовано правомірність спірного рішення Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 13.05.2021 №8/11 у частині відмови громадянину ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

У позовній заяві позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача, якими порушено право позивача на пільгу як учаснику бойових дій у вигляді першочергового відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та скасувати рішення Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 13.05.2021 №8/11.

Частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного вище, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 13.05.2021 №8/11 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, оскаржувані дії поглинаються скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку - прийнято рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача на наступній сесії після набрання законної сили рішення суду прийняти рішення щодо надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і межує із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:054:0172 та :01:054:5469, із земель комунальної власності Гатненської сільської ради Фастівського району Київського області, у порядку безоплатної приватизації, на підставі надісланого клопотання (та доданих до нього графічних матеріалів і інших документів), зареєстрованого Гатненською сільською радою Фастівського району Київської області 21.04.2021 за вхідним №Т-681, суд керується наступним.

Відповідно до частини першої статті 118 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, є повноваженням відповідних органів місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність в межах населеного пункту.

Враховуючи, що додані до клопотання позивача графічні матеріали місця розташування запитуваної земельної ділянки свідчать про те, що земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, суд вважає, що Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області є органом місцевого самоврядування, який уповноважений розпоряджатися даною земельною ділянкою.

Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відмову відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не доведено належними та допустимими доказами. Обставин, визначених законодавством для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, судом не встановлено, про їх існування відповідачем не зазначено, факту перебування бажаної земельної ділянки у користуванні інших осіб, на що посилається в оскаржуваному рішенні відповідач, останнім не доведено.

В силу положень частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У відповідності до Рекомендацій № К (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи, державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган з кількох юридично допустимих рішень може обирати те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Водночас, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Так, Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Суд звертає увагу на те, що рішення суб`єкта владних повноважень про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки має містити вичерпні підстави для такого рішення, з метою гарантування права особи на оскарження такого рішення та запобігання можливим подальшим діям, направленим на позбавлення права особи на отримання права на земельну ділянку та неодноразовому зверненню особи до суду за захистом своїх прав.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень стосовно відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, оскільки такі рішення мають відповідати положенням чинного законодавства та можуть бути оскаржені у судовому порядку.

Суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, у зв`язку з чим повний та ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача у встановленому законом порядку надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , тобто на території Гатненської сільської ради Фастівського району Київського області

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

За наявності належним чином поданих позивачем до відповідача документів та з урахуванням позиції суду про необґрунтованість причин відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, є підстави вважати, що у суб`єкта владних повноважень відсутні перешкоди у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року, 24 січня 2019 року, 15 серпня 2019 року у справах №№ 806/2687/17, 806/2981/17, 806/3097/17.

Відтак, суд вважає, що обраний позивачем у межах розгляду даної справи спосіб захисту своїх прав у вигляді зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати відповідний дозвіл на розроблення проекту землеустрою, відповідає положенням пункту 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України та є найбільш оптимальним, ефективним та забезпечує позитивне вирішення його питання без невиправданих зволікань.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та наведених сторонами аргументів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення ним інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області від 13.05.2021 №8/11.

3. Зобов`язати Гатненську сільську раду Фастівського району Київської області на наступній сесії після набрання законної сили рішенням суду у даній справі прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для (02.01) будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і межує із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:054:0172 та :01:054:5469, із земель комунальної власності Гатненської сільської ради Фастівського району Київського області, у порядку безоплатної приватизації, на підставі надісланого клопотання (та доданих до нього графічних матеріалів і інших документів), зареєстрованого Гатненською сільською радою Фастівського району Київської області 21.04.2021 за вхідним №Т-681.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 31.03.2022 р.

Суддя Кушнова А.О.