Справа № 344/19311/21
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 344/19311/21 пров. № А/857/2755/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі № 344/19311/21 (головуючий суддя Татарінова О.А., ухвалене в м. Івано-Франківськ о 10:10:32) за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 вересня 2021 р. Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області було прийнято рішення про примусове повернення громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 . Відповідно до рішення позивача зобов`язано в строк до 28 жовтня 2021 р. покинути територію України. Вважає, що рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню. Зазначає, що позивач є уродженцем Нігерії, та не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я. Позивач є християнином. Перебуваючи в Нігерії, на ферму позивача було здійснено напад угрупуванням ісламського напрямку, йому самому було завдано тяжких тілесних ушкоджень, декількох робітників було вбито, ферму зруйновано.

Як зазначає позивач, відповідачем не був застосований принцип заборони висилання, який в міжнародному праві передбачає обов`язок держави жодним чином не висилати або повертати особу до кордонів країни, де її життю чи свободі загрожує небезпека. До того ж відповідачем порушено норми процесуального права, а саме не було надано перекладача при врученні рішення про примусове повернення. Згідно п. 2 розділу ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної при кордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77). Окрім цього посилається на той факт, що позивачу не було пояснено зміст рішення про примусове повернення та його права з оскарження даного рішення, оскільки на копії рішення позивача відсутня відмітка про надання таких роз`яснень. Більше того, в порушення п. 4 розділу ІІ Інструкції позивачу не був виданий примірник рішення про примусове повернення, а була надана лише копія завірена співробітником УДМСУ в Івано-Франківській області (Додаток 1). Таким чином, на думку позивача, рішення відповідача є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 30.09.2021 року про примусове повернення громадянина Нігерії ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 адміністративний позов громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, яка фактично мотивована доводами адміністративного позову.

Представником позивача надіслано до суду засобами електронного поштового зв`язку клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з воєнним станом.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вищезазначеного клопотання.

Дана категорія справ має бути розглянута протягом розумного строку.

Враховуючи скорочені терміни розгляду справи та особливості повідомлення учасників справи (явка сторін обов`язковою не визнавалась), які з огляду на положення частин 1 та 2 ст.268 КАС України, були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи та прийняти за наслідками розгляду відповідне рішення за наявними у справі документами.

Також зупинення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору без зупинення провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено наступні обставини.

Із відомостей про осіб, які перетнули державний кордон вбачається, що 28.01.2018 року позивач перетнув кордон в пункті перетину Бориспіль-D, а саме в`їхав на територію України.

30.09.2021 року Уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Петрошенко Т.О. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МІФ 000608 про те, що 30.09.2021 року о 15.00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено громадянина Нігерії ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців на території України, а саме ухилився від виїзду після закінченого дозволеного терміну перебування. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 , за що передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.203 КУпАП. Із зазначеного протоколу вбачається, що переклад зроблено усно за участі перекладача - Вишневська-Попович Ю., та на протоколі міститься її підпис.

30.09.2021 року уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області першим заступником НУ - начальником відділу Якуб`як А.П., на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МІФ 000608 від 30.09.2021 року, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МІФ 000607 відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

30.09.2021 року за результатами розгляду матеріалів щодо позивача Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 28.10.2021 року.

Із зазначеного рішення вбачається, що позивачу під підпис повідомлено про прийняте рішення про його примусове повернення, та він зобов`язався не пізніше 28.10.2021 року залишати територію України.

Відмовляючи у задоволені адміністративного позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та необгрунтованості доводів позивача щодо звернення до суду за захистом свого порушеного права чи інтересу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступного

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Також, згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За правилами ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Так, частиною 3 статті 3 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Частиною першою статті 16 цього ж Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відповідно до частин 2 та 3 статті 25 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Частиною 4 вказаної статті встановлено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

Позивач прибув на територію України 28.01.2018 року, та після закінчення встановленого терміну перебування територію України не залишив.

Прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, обгрунтовано вчиненням дій, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Частиною 1 та 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Жодних відомостей про звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує тимчасового чи додаткового захисту, або перебування в процедурі отримання такого статусу на час прийняття даного рішення позивачем не надано.

Позивач не заперечує факт перебування в Україні без законних на те підстав. Викладені позивачем доводи про загрозу його життю чи здоров`ю через його віросповідання чи з будь-яких інших причин належними доказами не підтверджені.

Окрім того у звітах міжнародних організацій таких як: УВКБ ООН (UNHCR), ЮНІСЕФ (UNICEF), ОБСЄ (OSCE), які є у відкритому доступі, не міститься рекомендацій щодо неповернення осіб до Федеративної Республіки Нігерія.

Як вбачається з матеріалів справи, на час винесення рішення позивачем не було надано доказів, та не було наведено наявності обставин, які зазначені у статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що унеможливлювали його примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Крім того, посилання позивача на те, що він одружений та має малолітню дитину, яка проживає в Україні, на думку суду, не може бути підставою для скасування прийнятого відповідачем рішення.

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі № 344/19311/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний