Справа № 160/17350/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 квітня 2022 року м. Дніпросправа № 160/17350/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу Слобожанського районного відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року

в адміністративній справі № 160/17350/21 за позовом ОСОБА_1 до Слобожанського районного відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №160/17350/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Слобожанського районного відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування постанов задоволено.

Слобожанський районний відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що оскільки відповідачем були вчинені заходи примусового виконання, а саме: 05.07.2021 у виконавчому провадженні №65945851 було винесено постанову про арешт майна боржника, тому, на думку відповідача, оскаржувані постанови від 15.07.2021 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №65945851 та від 06.08.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66413583 винесені у відповідності до положень чинного законодавства.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на те, що з відомостей про виконавче провадження №65945851 випливає те, що державним виконавцем за період знаходження виконавчого листа на виконанні з 01.07.2021 року по 03.08.2021 року прилюдні торги так і не були організовані та рішення Дніпропетровського районного суду №175/1548/21 від 24.06.2021 року не виконано. Крім того, позивач вказує на те, що спірні постанови у даній справі були винесені з порушенням строків для їх прийняття, а саме: постанова про стягнення виконавчого збору від 15.07.2021 року ВП №65945851 повинна бути винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, яка винесена 01.07.2021 року; постанова про відкриття виконавчого провадження №66413583 від 06.08.2021 року про стягнення виконавчого збору мала бути винесена 03.08.2021 року або 04.08.2021 року, а не 06.08.2021 року.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області винесено рішення від 20 травня 2021 року у справі № 175/1548/21 (провадження № 2/175/501/21), яким звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,5 га, кадастровий номер :01:012:0250, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Обухівка; земельну ділянку площею 0,8174 га. кадастровий номер :01:012:0248, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Обухівка; земельну ділянку площею 0,4649 га., кадастровий номер: :01:012:0249, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Обухівка; земельну ділянку площею 0,8526 га., кадастровий номер :01:012:0247, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Обухівка; земельну ділянку площею 0,8642 га. кадастровий номер :01:012:0246, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Обухівка, у спосіб їх реалізації шляхом проведення прилюдних торгів на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12 березня 2021 року у сумі 11 700 000 (одинадцять мільйонів сімсот тисяч) гривень.

01.07.2021 р. Державним виконавцем Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Реутовим Євгеном Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 65945851 на підставі виконавчого листа Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/1548/21 (провадження № 2/175/501/21) від 24.06.2021 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

15.07.2021 р. Державним виконавцем Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Реутовим Євгеном Олександровичем у виконавчому провадженні № 65945851 винесено постанову про арешт майна боржника та постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 1170000 грн. 00 коп. (один мільйон сто сімдесят тисяч гривень 00 копійок).

03.08.2021 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану за п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання, в якій зокрема зазначено про те, що стягнень не проводилось.

06.08.2021 р. державним виконавцем було винесено:

- постанову про відкриття виконавчого провадження № 66413583 щодо позивача про стягнення виконавчого збору у розмірі 1170000, 00 грн.;

- постанову про арешт майна боржника шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно.

Правомірність прийняття відповідачем постанови від 15.07.2021 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1170000 грн. 00 коп. та постанови про відкриття виконавчого провадження № 66413583 є предметом судового розгляду у даній справі.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що відповідачем так і не було стягнуто суми, що підтверджується, зокрема, записом виконавця у виконавчому листі Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області №175/1548/21 від 24.06.2021 р., де останній зробив запис щодо результату виконання, в якій зазначив: стягнень не проводилось. Отже з боку виконавчої служби не виконані обов`язкові умови для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків у розумінні статті 27 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин, заявлена відповідачем у виконавчих провадженнях № 65945851 та № 66413583 сума виконавчого збору у розмірі 1 170 000,00 грн. є необґрунтованою, її правова природа не встановлена та не кореспондується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання протиправними та скасування спірних постанов державного виконавця підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон №1404-VIII.

Згідно із статтями 1, 5 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону №1404 визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Закон №1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до Законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

При цьому пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору.

Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З матеріалів справи встановлено, що 01.07.2021 року Державним виконавцем Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Реутовим Євгеном Олександровичем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 65945851 за виконавчим листом Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/1548/21 від 24.06.2021 року, де боржником зазначено ОСОБА_1

03.08.2021 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану за п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без виконання, в якій зокрема зазначено про те, що стягнень не проводилось.

При цьому, стягувач ОСОБА_2 повторно пред`явив виконавчий документ до виконання шляхом подання заяви про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №175/1548/21 виданого 24.06.2021 року до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О.В.

Так, постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. від 26.08.2021 року відкрито виконавче провадження №66627879 з примусового виконання виконавчого листа №175/1548/21 виданого 24.06.2021 року, в якій зокрема зазначено про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 1170000 грн.

Із аналізу наведеного слідує те, що відповідач за період часу з 01.07.2021 року по 03.08.2021 року фактично не забезпечив примусове виконання виконавчого листа №175/1548/21 виданого 24.06.2021 року, що призвело до повторного пред`явлення стягувачем такого виконавчого листа до виконання.

Більш того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Закону України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржника у випадку подальшого пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання приватному виконавцю.

Закон України «Про виконавче провадження» містить лише кілька близьких за змістом норм, які регулюють подібні правовідносини.

Так, у пункті 5 частини п`ятої 27 цього Закону законодавець встановив, що «виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем».

Логічний і цільовий способи тлумачення цієї норми свідчать про те, що законодавець вочевидь веде мову про загальне правило, згідно з яким у випадку виконання рішення приватним виконавцем виконавчий збір не стягується, адже останній отримує основну винагороду.

Частина шоста статті 27 цього Закону містить норму про те, що «у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання».

Аналіз вказаної норми свідчить, що законодавець врегулював відносини стосовно подальших пред`явлень виконавчого документа до виконання саме державному, а не приватному виконавцю, і мову веде про виконавчий збір, а не основну винагороду.

Натомість у частині восьмій цієї ж статті законодавець встановив, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі».

У справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Таким чином, у зв`язку з наявністю у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у питанні стягнення виконавчого збору у разі повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання до приватного виконавця, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи - боржника.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що стягнення з позивача виконавчого збору на користь державного виконавця у розмірі 1170000 грн. й основної винагороди на користь приватного виконавця у розмірі 1170000 грн. за виконання одного й того ж виконавчого листа №175/1548/21 виданого 24.06.2021 року дійсно свідчить про накладення непропорційного і надмірного тягара на ОСОБА_1 , що, у свою чергу, свідчить про наявність підстав для скасування спірних постанов державного виконавця у даній справі, позаяк виконавчий лист №175/1548/21 виданий 24.06.2021 року на теперішній час перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи О.В.

Суд першої інстанції у своєму рішенні не врахував вищевикладених обставин, про які позивач зазначав у відповіді на відзив, однак це не призвело до неправильного прийняття рішення по суті спору, тому не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Слобожанського районного відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №160/17350/21 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року у справі №160/17350/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Т.І. Ясенова

суддя Д.В. Чепурнов