Справа № 380/24767/21
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року

справа №380/24767/21

провадження № П/380/25018/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Львівської митниці ДФС (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Т.Костюшка,1, ), Галицької митниці Держмитслужби (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Т.Костюшка,1, ), в якому просить:

-стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 13.05.2021 на день ухвалення рішення судом по даній справі;

-допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 ;

- стягнути з Львівської митниці ДФС моральну шкоду у розмірі 100000,00грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 в адміністративній справі №380/3566/20 задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняка Романа від 17.04.2020 №208-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС з 23.04.2020. Стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 113983,10грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС та стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8918,15грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 вказане рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 в адміністративній справі №380/3566/20 в цій частині залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 03.11.2021. Однак, у строки встановлені законом та судовим рішенням, позивача на посаді не поновлено та кошти не виплачено, що свідчить про триваюче порушення трудових прав. На думку позивача, невиконання судового рішення у адміністративній справі №380/3566/20 щодо поновлення його на посаді є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.05.2021 по день ухвалення рішення судом по даній справі. Зокрема, позивач посилається на положення ст.236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ), а також на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Ухвалою суду від 23.12.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний термін для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали про залишення без руху позивач усунув недоліки.

Ухвалою від 29.12.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

На виконання ухвали суду представники відповідачів подали до суду відзиви (ідентичні) на позовну заяву, в якому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відзиви обґрунтовані тим, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 у справі №380/3566/20, наказом Львівської митниці ДФС від 20.12.2021 №79-о ОСОБА_1 було поновлено на посаді. 20.12.2021 ОСОБА_1 ознайомився з наказом та отримав його копію. Однак, з жодними письмовими заявами про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС не звертався. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а використання примусової праці заборонено. Так, ст.8 Конституції України передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Враховуючи конституційно закріплений принцип свободи вибору громадянами виду своєї трудової діяльності та з метою визначення свого бажання працювати після прийняття судового рішення про поновлення на посаді, необхідна ініціатива поновленої особи з цього питання перед працедавцем. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Більше того, відновлення в правах працівника без його ініціативи може призвести до порушень законодавства (нез`явлення на роботі без поважних причин, тобто прогулу, безпідставної виплати заробітної плати, зокрема, у разі перебування особи на обліку в центрі зайнятості, порушення антикорупційного законодавства у разі працевлаштування особи під час вимушеного прогулу в іншій структурі, що у разі поновлення призведе до роботи за сумісництвом, тощо). Оскільки, позивач протягом довгого часу не перебував на державній службі, у нього могли виникнути обставини, які перешкоджають його поновленню та подальшому проходженню державної служби. Вказане доводить той факт, що позивач повинен був звернутись з ініціативою до відділу персоналу та подачею підтверджуючих документів. Зокрема, для поновлення на роботі працівника, як і у випадку прийняття на роботу, необхідним документом є трудова книжка. Оскільки, згідно з підпунктом 2.4 пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 №110) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Отже, питання про поновлення позивача на посаді, з якої він був звільнений, потребувало ініціативи працівника. Вважають, так як наказом Львівської митниці ДФС від 20.12.2021 №79-о, ОСОБА_1 було поновлено на роботі, а тому вимога про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді після 20.12.2021 є безпідставною, оскільки рішення суду було виконане 20.12.2021. Керуючись вищевикладеним, представники відповідачів просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Позивач скористався своїм правом щодо подання відповіді на відзиви Львівської митниці ДФС та Галицької митниці Держмитслужби, в якому наводить свої доводи щодо аргументів відповідачів та вказав, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста Краковець Львівської митниці ДФС допущено до негайного виконання. 25.11.2021 позивачем було подано заяву голові ліквідаційної комісії Львівської митниці ДФС із проханням виконати судові рішення та здійснити виплату належних йому сум у найкоротші строки. До заяви додавалися судові рішення першої та апеляційної інстанцій. Проте, відповідачем не вчинялося жодних дій з приводу виконання судових рішень. Невиконання відповідачем судового рішення стало підставою для звернення позивача до суду із позовною заявою 17.12.2021. Звертає увагу суду та відповідачів на те, що позовна заява була подана до видачі наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Позивач не погоджується з доводами відповідачів про те, що питання про поновлення позивача на посаді, з якої він був звільнений, потребувало саме його ініціативи, оскільки 20.12.2021 самостійно (без його ініціативи) відповідачем видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Позивач також не погоджується з доводами відповідача про те, що позивач повинен був звернутися до виконавчої служби з метою виконання судового рішення, оскільки жодним нормативно-правовим актом не встановлюється обов`язок звернення до виконавчої служби з приводу виконання рішення суду. Просив суд задоволити позов повністю.

Також від представників відповідачів надійшли аналогічного змісту заперечення на відповідь на відзиви, в яких зазначено, що наказом Львівської митниці ДФС від 20.12.2021 №79-о, ОСОБА_1 було поновлено на роботі, а тому вимога про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді після 20.12.2021 є безпідставною, оскільки рішення суду було виконане 20.12.2021. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00грн., то представники відповідача зазначають, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, які були спричинені бездіяльністю посадових осіб. В позовній заяві не наведено жодних обґрунтувань, в чому саме полягали душевні страждання особи, чи спричинили такі страждання погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. На думку представників відповідачів, оскільки наказом Львівської митниці ДФС від 20.12.2021 №79-о ОСОБА_1 поновлено на посаді, тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Наказом від 10.11.2014 №54-о ОСОБА_1 призначено на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Згідно з п.1 наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС. Пунктом 2 даного наказу утворено комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС. Пунктом 4 визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

У подальшому, наказом ДФС України від 24.03.2020 № 14-рг «Про внесення змін до деяких наказів ДФС», внесено зміни до наказу від 25.11.2019 № 30-рг, замінивши слова «три місяці» словами «шість місяців» в пункті 4 цього наказу.

У Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.11.2019 внесено інформацію про рішення щодо припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» від 04.12.2019 № 1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2019 № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

З дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби з 00.00 год. 08.12.2019.

Керівник комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС 21.12.2019 видав наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким письмово попереджено про наступне вивільнення із займаних посад працівників Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УШ «Про державну службу» згідно зі списком, у якому зазначений позивач.

Наказом Львівської митниці ДФС від 07.02.2020 № 03 скасовано наказ № 666 як такий, що не реалізований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення, які не були вручені.

11.03.2020 на електронну адресу ОСОБА_1 надіслано попередження про наступне вивільнення.

Наказом Львівської митниці ДФС від 17.04.2020 № 208-о ОСОБА_1 звільнений 22.04.2020 із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Підставою прийняття спірного наказу зазначено попередження про наступне вивільнення від 11.03.2020.

Позивач, не погоджуючись з вказаним наказом про звільнення, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 в адміністративній справі №380/3566/20 задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняка Романа від 17.04.2020 №208-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС з 23.04.2020. Стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 113983,10грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС та стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8918,15грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Львівської митниці ДФС за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10680,00грн.

З цим рішенням суду першої інстанції від 12.05.2021 не погодився відповідач Галицька митниця Держмитслужби та оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби - задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 в адміністративній справі №380/3566/20 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінено, а саме, в абзаці шостому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «в сумі 10680 (Десять тисяч шістсот вісімдесят) гривень 00 коп.» змінено формулюванням - «в сумі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.». У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 в адміністративній справі №380/3566/20 - залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили 03.11.2021.

Львівським окружним адміністративним судом були видані виконавчі листи в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС та стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8918,15грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Станом на дату звернення позивача до суду, рішення суду щодо поновлення його на посаді не виконано.

Позивач, вказуючи про невиконання судового рішення про поновлення його на роботі, звернувся до суду із даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з 13.05.2021 на день ухвалення рішення судом по даній справі.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За загальним правилом в питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство, підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Отже, виходячи з того, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не врегульовано спеціальним законодавством, а, відповідно, за загальним правилом, до даних спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Так, статтею 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення від законної підстави або законного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновленій на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Системний аналіз вказаних вище норм матеріального права свідчить про те, що при поновленні працівника на посаді, якого було звільнено з незаконних підстав, одночасно повинно бути прийнято рішення про виплату такому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому, за умови відмови роботодавця у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу при такому поновленні на роботі, працівник не позбавлений права звернутися про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з окремим позовом.

Аналогічна правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.11.2020 у справі №813/3853/17, яка є обов`язковою для застосування адміністративним судом у подібних правовідносинах при застосуванні одних і тих самих норм права виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.7 ст.235 КЗпП України).

Як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, позивача було звільнено з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС з 22.04.2020 відповідно до наказу від 17.04.2020 №208-0, який було визнано протиправним та скасовано за рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №380/3566/20, яке в частині було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021.

Отже, зазначене судове рішення набрало законної сили 03.11.2021.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на роботі виконуються негайно.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання відповідного наказу про поновлення на роботі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ст.236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 21.04.2021 у справі №461/1303/19, від 30.04.2020 у справі №260/1424/18.

Крім того, суд наголошує, що законодавством України не передбачено обов`язку із зверненням працівника до роботодавця із заявою про поновлення його на роботі, оскільки судове рішення про поновлення позивача на роботі мало виконуватися негайно без прив`язки до вчинення будь-яких дій з боку позивача.

Між тим, як судом встановлено та не заперечувалось відповідачами, що позивача станом на подання позовної заяви до суду, а саме, 17.12.2021 не було поновлено на посаді.

Наведене свідчить, що відповідачами не забезпечено негайного виконання рішення суду в адміністративній справі №380/3566/20, не поновлено позивача на займаній посаді.

Водночас, відповідачами до відзиву на позовну заяву долучено наказ від 20.12.2022 №79-0 «По особовому складу», яким на виконання рішень Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 у справі №380/3566/20 скасовано наказ Львівської митниці ДФС від 17.04.2020 №208-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС з 23.04.2020.

Наведені обставини відповідачем жодними доказами не спростовані, а навпаки, підтверджені наведеними доказами, а тому суд приходить до висновку, що при фактичному поновленні позивача на посаді з підстав незаконного звільнення, що встановлено судовим рішенням у справі №380/3566/20 та ці обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрали законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі виходячи з вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже, відмова відповідача у виплаті позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 13.05.2021 по 19.12.2021 є протиправною та необґрунтованою, оскільки позивач, при поновленні на роботі має право на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України. Доказів виплати позивачу середнього зпробітку за час вимушеного прггулу сторонами суду не подано.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Відповідний висновок також був зроблений і у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №813/4668/19.

За викладених обставин та аналізу норм вищенаведеного чинного законодавства у їх сукупності, а також за умови встановлення фактів незаконного звільнення позивача з роботи за наказом від 17.04.2020 №208-0, які були встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №380/3566/20, яке набрало законної сили, скасування відповідачем наведеного наказу про звільнення позивача з посади 23.07.2020 за №208-0, фактичне поновлення позивача на посаді з 23.04.2020, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 13.05.2021 по 19.12.2021 (у період, у який позивач позбавлений був можливості працювати від незалежних від нього причин) на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України.

Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 в справі № 815/2959/17 зазначив, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 28.05.2021 №380/2355/20.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до ст.236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 13.05.2021 по 19.12.2021.

Відповідно до п. 2, 4, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №380/3566/20 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 435,05грн (без урахування обов`язкових платежів та податків), тобто, заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 13.05.2021 по 19.12.2021 складає 153 робочих днів х 435,05грн = 66562,65грн. без урахування обов`язкових відрахувань.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №380/3566/20 за період з 13.05.2021 по 19.12.2021 у розмірі 66562,65грн. (без урахування обов`язкових відрахувань).

Щодо позовних вимог про стягнення з Львівської митниці ДФС моральної шкоди на загальну суму 100000,00грн, то суд зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно частинами 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) чи рішенням відповідача відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії (бездіяльність) відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В той же час позивач не надав жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями (бездіяльністю) чи рішеннями відповідачів у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій відповідачів

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в його заподіянні, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Львівської митниці ДФС на користь позивача моральної шкоди необхідно відмовити повністю.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України та частини 3 статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо клопотання про встановлення судового контролю суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, даною нормою передбачено право, а не обов`язок суду щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

На даний час у суду відсутні підстави вважати, що відповідач не виконуватиме чи ухилятиметься від виконання судового рішення у даній справі.

Крім того, позивачем не аргументовано підстави застосування судового контролю у цій справі.

Таким чином, клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то така задоволенню не підлягає за відсутністю підстав, передбачених ст.371 КАС України. Згідно п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Проте, рішенням від 03.11.2021 у справі №380/3566/20 суд вже задовольняв вимоги про негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

При вирішенні питання про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу у розмірі 13500,00грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 160/7922/20 та додаткових постановах від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20.

У справі, що розглядається, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13 500 грн, яка надається позивачу адвокатським об`єданням «Правда і Закон», зокрема, адвокатом Юнко М.В. відповідно до ордеру про надання правової (правничої) допомоги від 08.05.2020 Серії ВС № 1023404 та на підставі договору про надання правової допомоги від 17.01.2020 № 17/01/20-8.

Відповідно до п. 4 вказаного договору вартість послуг визначається додатковими угодами або протоколами погодження договірної ціни до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до додатку до Протоколу погодження розрахунку вартості правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 17.01.2020 № 17/01/20-8, який необхідний для надання правничої допомоги:

1) Розрахунок вартості однієї години надання послуг - 50 % від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на дату підписання акта приймання-передачі наданих послуг: зустріч та усна консультація Клієнта; ознайомлення із матеріалами справи; правовий висновок.

2) Розрахунок вартості одного документа - 35 % від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на дату підписання акта приймання-передачі наданих послуг: складання адвокатського запиту, у разі опрацювання відповіді на такий сума подвоюється;

3) Розрахунок вартості одного документа за годину роботи - 60 % від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на дату підписання акта приймання-передачі наданих послуг: складання позовної заяви, зустрічної позовної заяви, відзив на позов, заперечення на відзив, складання апеляційних та касаційних скарг.

4) Розрахунок вартості одного документа (до однієї години)- 50 % від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на дату підписання акта приймання-передачі наданих послуг, більше години часу 100 % пмдг: складання клопотання, заяви забезпечення позову, доказів, інших заяв, клопотань, пояснень, які є необхідними під час надання правової допомоги, тощо.

5) Розрахунок вартості одиниці надання послуг - 100 % від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на дату підписання акта приймання-передачі наданих послуг: представництво та захист інтересів Клієнта в суді будь-якої інстанції, (одне судове засідання, незалежно чи таке фактично відбулось), оплата не здійнюється у разі неможливості прибуття адвоката з поважних причин ; представництво та захист інтересів Клієнта перед іншими фізичними особами чи юридичними особами, (одна година);

6) Розрахунок вартості одного документа - 55% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на дату підписання акта приймання-передачі наданих послуг: складання скарги, заперечення; досудове врегулювання спорів;

7) інша правова допомога, не включена до вищенаведеного переліку, згідно окремої домовленості сторін, про що укладається додаткова угода.

Пунктом 3 вказаного Протоколу сторони домовилися про те, що вартість написання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та аідшкодування моральної шкоди, а також подальше представництво інтересів клієнта та надання правової допомоги у зазначеній справі становить 13500 грн.

Відповідно до квитанції від 14.12.2021 № 0.0..1 позивач здійснив оплату наданих послуг згідно з договором про надання правової допомоги від 17.01.2020 №17/01/20-8 у сумі 13500,00 грн.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт отримання позивачем послуг з правової допомоги від Адвокатського об`єдання «Правда і Закон» в особі адвоката Юнко М.В. за участь у розгляді даної справи, оскільки подані докази дозволяють встановити склад та зміст послуг з правової допомоги відповідно до вимог статті 134 КАС України.

Доводи відповідача з приводу відсутності детального опису наданих адвокатських послуг в даному випадку до уваги судом не беруться, оскільки Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 сформулював висновок щодо застосування положень частини четвертої статті 134 КАС України, зазначивши, що якщо розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, то розмір правової допомоги не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні висновки містяться, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, постановах від 7 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17, від 14.02.2022 у справі № 826/13632/18.

Як вбачається з п.3 Протоколу погодження розрахунку вартості правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 17.01.2020 № 17/01/20-8 сторони домовилися про те, що вартість написання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та аідшкодування моральної шкоди, а також подальше представництво інтересів клієнта та надання правової допомоги у зазначеній справі становить 13500 грн.

З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку про те, що сторонами визначена фіксована вартість робіт з надання правової допомоги за написання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та аідшкодування моральної шкоди, а також подальше представництво інтересів клієнта та надання правової допомоги у зазначеній справі, що спростовує висновки відповідача про те, що позивачем не доведено фактичного розміру понесених судових витрат через відсутність детального опису кожного виду послуги та його вартості.

Стосовно співмірності та розумності витрат на правову допомогу за участь у даній справі суд зазначає наступне.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18, від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 08.02.2022 у справі №160/6762/21.

Заявляючи клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13 500 грн.

З іншої сторони, відповідачі заперечують щодо стягнення витрат на правову допомогу, вважають вимогу про стягнення витрат на правову допомогу не доведеною, не співмірною із складністю справи, а також заявляють клопотання про її зменшення.

Суд, у свою чергу, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд проаналізував Протокол погодження розрахунку вартості правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 17.01.2020 № 17/01/20-8, та визначену в ньому вартість послуг на правничу допомогу в розмірі 13500 грн.

Оцінюючи характер наданої правової допомоги суд враховує, що ця справа є незначної складності, розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, правові висновки висловлено Верховним Судом в аналогічних справах. З огляду на це, пошук та аналіз судової практики по суті зводиться до дублювання висновків Верховного Суду про релевантні норми права, аналіз та спосіб їх застосування. Суд також враховує, що дана справа грунтується на рішенні суду в іншій справі, і є похідною від ввстановлених в цій справі обставин, предметом в якій були, в тому числі, аналогічні вимоги за інший період.

Суд зазначає, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу є завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, досліджених та підготовлених доказів, обсягу нормативно-правових актів, використаних адвокатом та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг з розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 269 рішення у цій справі ЄСПЛ зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, пункт 55).

ЄСПЛ у цій справі також дійшов висновку, що відмова національних судів у відшкодуванні заявникам судових витрат, понесених в ході адміністративного провадження, в якому вони оскаржували накладення державною інспекцією з праці штрафів і за результатами якого вони домоглися скасування цих рішень як необґрунтованих, становило порушення їхнього права на доступ до суду, і тому порушення пункту 1 статті 6 Конвенції незалежно від сум цих витрат (пункт 74). Водночас витрати не мають бути понесені безвідповідально чи без належного обґрунтування (див. рішення у справах «Stankiewicz v. Poland», заява № 46917/99, пункт 75).

Аналізуючи подані позивачем докази, враховуючи значення справи для сторін, часткове задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність задоволення клопотання та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,0 грн.

При цьому, даний висновок суду не суперечить правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, про те, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, оскільки суд не заперечує факту понесення позивачем таких витрат, а лише дійшов до висновку, що вони є завищеними, в зв`язку з чим з урахуванням клопотання відповідача необхідно зменшити розмір їх відшкодування.

Подібний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 826/13632/18.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

в и р і ш и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Львівської митниці ДФС (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Т.Костюшка,1, ), Галицької митниці Держмитслужби (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Т.Костюшка,1, ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Львівської митниці ДФС (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Т.Костюшка,1, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.05.2021 по 19.12.2021 у розмірі 66562(шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят дві)гривні 65копійок (без урахування обов`язкових відрахувань).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Львівської митниці ДФС (місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Т.Костюшка,1, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.