Справа № 540/2849/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2022-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/2849/21
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року (суддя Василяка Д.К., м. Херсон, повний текст рішення складений 28.09.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати позивачу його середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 липня 2019 року по 9 червня 2021 року включно; та стягнути з відповідача на користь позивача його середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період в розмірі 352539,54 грн. за КВЕД 2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Херсонського прикордонного загону Південного регіонального управляння ДПСУ щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 липня 2019 року по 9 червня 2021 року.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 липня 2019 року по 9 червня 2021 року у розмірі 42304,75 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Так, позивач в апеляційній скарзі висловлює свою незгоду з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову з мотивів того, що приписи КЗпП України не містять такої категорії як "співрозмірність" нарахування середнього заробітку за час прострочення виплат.

У зв`язку з чим позивач просить рішення суду першої інстанції в частині оскарження скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог або залишити позовну заяву без розгляду.

В обґрунтовування поданої скарги зазначається, що суд першої інстанції помилково визначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 отримав з моменту звільнення, оскільки фактично таке право він отримав після остаточного рішення суду у справі №1.380.2019.005965, тобто 27 травня 2021 року. Оскільки постанова Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду по справі №1.380.2019.005965, надійшла до Херсонського (79) прикордонного загону лише 04.06.2021 року за вх. №11888, і вже 09.06.2021 року була виконана, апелянт вважає, про відсутність з свого боку протиправної бездіяльності.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції при розрахунку суми середнього заробітку невірно застосував: 1) періоди, за яких здійснювався розрахунок (враховуючи вищевикладене); 2) робочі дні при розрахунку стосовно грошового забезпечення (військова служба носить непереривний характер, тому замість 39 робочих днів за останні два місяці, суд мав виходити із 61 календарного дня при проведенні розрахунку).

Також апелянт, посилаючись на Постанову №13 Пленум Верховного суду України від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вважає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Відзиви на апеляційні скарги не надходили, що відповідно до статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданих скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу за контрактом в Херсонському прикордонному загоні Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ).

6 червня 2019 року наказом начальника загону №322-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас згідно з підпунктом "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку контракту.

2 липня 2019 року згідно наказу начальника загону №375-ОС ОСОБА_1 виключений із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

В день виключення із списків особового складу (02.07.2019) з ОСОБА_1 не був проведений повний розрахунок, а саме не нарахована та невиплачена грошова компенсація за невикористану у 2014-2019 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, не виплачена заборгованість індексації грошового забезпечення, не виплачена грошова компенсація вартості неотриманого від час проходження служби речового майна, не нарахована та не виплачена одноразова грошова допомога при звільнені, що зумовило останнього звернутися до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №1.380.2019.005965 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої частиною другою статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року скасовано в частині задоволених позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2021 року зазначену постанову апеляційного суду від 23.09.2020 року скасовано, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 року залишено в силі.

9 червня 2021 року військовою частиною на особовий рахунок ОСОБА_1 було зараховано кошти на виконання рішення суду по справі №1.380.2019.005965 в загальній сумі 41929,23 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки в розмірі 352539,54 грн.

Вирішуючи спір суд першої інстанції визнав позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас, враховуючи, що в порівнянні із виплаченою сумою в розмірі 41929,23 грн., 352539,54 грн. значно перевищує суму такої компенсації та одноразової грошової допомоги, суд застосував до даних правовідносин принцип співмірності та дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 42304,75 грн.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Варто зазначити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 5 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обставина невиконання в/ч НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №1.380.2019.005965, яке набрало законної сили відповідно до постанови Верховного Суду від 27 травня 2021 року.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розглядаючи цю справу, суд першої інстанції правомірно застосували до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, а також дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із в/ч НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 3 липня 2019 року (наступного дня після звільнення) до 9 червня 2021 року.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керуючись Порядом обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, та посилаючись на правову позицію, викладену, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, застосував принцип співмірності та зменшив визначений позивачем і судом першої інстанції розмір відповідного відшкодування, дійшовши висновку, що середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 3 липня 2019 року по 9 червня 2021 року має бути виплачений в сумі 42304,75 грн., оскільки істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 41929,23 /352539,54 грн. (сума виплаченої компенсації за рішенням суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,12, а 725,39 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,12 (істотність частки) х 486 (кількість днів затримки розрахунку).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх правильними.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що при розрахунку суми середнього заробітку необхідно виходити із 61 календарного дня при проведенні розрахунку, колегія суддів вважає помилковими та такими, що суперечать положенням пункту 8 Порядку №100, відповідно до якого застосовуються саме число відпрацьованих робочих днів.

При цьому є хибним посилання військової частини на приписи Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України Про затвердження від 20.05.2008 №425, оскільки вона не регулює питання обчислення середньої заробітної плати.

Колегія суддів також не може погодитися з доводами апеляційної скарги позивача про відсутність співрозмірності нарахування середнього заробітку за час прострочення виплат з наступного.

Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідні висновки корелюються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді цього спору правомірно застосував принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційних скаргах доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційні скарги сторін задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Херсонського (79) прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов