Справа № 380/4636/22
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2022-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4636/22
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

04 квітня 2022 рокумісто Львів

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Гулик А.Г., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації , місцезнаходження: 81400, м.Самбір, вул.Мазепи, 14(далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 23.09.2020 по 07.02.2021 в сумі 53063 грн.;

Ухвалою від 28.02.2022 суддя залишив позовну заяву без руху, надав строк для усунення недоліків.

До суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Клопотання обґрунтоване тим, що позивач звертався до суду у справі №380/4288/21 з метою стягнення середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду за період з 23.09.2020 по 07.02.2021, проте питання щодо виплати суми заробітку не вирішене.

Також представник позивача зазначає про те, що спір, що є предметом судового розгляду, стосується оплати праці, а тому застосуванню підлягають приписи частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд за результатами розгляду клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду дійшов наступних висновків.

Наказом начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації від 24.12.2019 року № 21-к позивача звільнено з посади заступника начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації з 31.12.2019 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі №380/949/20 згаданий наказ визнано протиправним та скасовано, позивача поновлено на попередньо займаній посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2020 по день постановлення судового рішення в сумі 102179,93 грн. В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межі суми платежу за один місяць рішення допущено до негайного виконання.

08.02.2021 наказом начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації №1-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », позивача поновлено на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації з 01.01.2020, виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2020 по день постановлення судового рішення в сумі 102179,93 грн.

Згідно з наказом №1-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » від 08.02.2021 розрахунок з позивачем проведено за період з 01.01.2020 по 22.09.2020.

З обставин справи вбачається, що відповідач судове рішення про поновлення позивача на роботі від 22.09.2020 виконав лише 08.02.2021, тобто допустив затримку його виконання. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з метою стягнення компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду.

Також суд з`ясував, що позивач звертався до Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/4288/21 з позовною заявою до управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації та Управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації, в якій просив:

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації, з якої його звільнено з 12.02.2021;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації №6-к від 11.02.2021, яким позивача звільнено з посади заступника начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації Львівської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.02.2021 по час поновлення на роботі з розрахунку 564,50 грн. за кожний робочий день;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2020 по 07.02.2021 з розрахунку 564,50 грн. за кожний робочий день у сумі 53063,00 грн.;

- рішення суду в частині поновлення позивача на посаді допустити до негайного виконання;

- рішення суду в частині стягнення з управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Згаданим рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема:

- визнано протиправним та скасовано наказ управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації від 11.02.2021 №6-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації з 12.02.2021;

- стягнуто з управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 12.02.2021 по 13.10.2021 в сумі 94276 (дев`яносто чотири тисячі двісті сімдесят шість) грн. 51 коп., з відрахуванням передбачених чинним законодавством податків і зборів;

- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 12137 (дванадцять тисяч сто тридцять сім) грн. 50 коп. допустити до негайного виконання;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. За змістом частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правова регламентація поновлення процесуального строку забезпечується, серед іншого, приписами частин 1, 3 та 6 статті 121 КАС України. Вказані норми визначають, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли згаданим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й на природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною першою статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

У зв`язку з цим, на переконання суду, до спірних правовідносини підлягає застосуванню частина 5 статті 122 КАС України, згідно з якою для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відтак суд відхиляє посилання представника позивача на приписи частини 2 статті 233 КЗпП та правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №552/3404/17. Слід додатково зазначити, що на момент звернення позивача з відповідним позовом правова позиція суду касаційної інстанції щодо необхідності застосування місячного строку звернення до суду у подібних правовідносинах не змінювалася.

З матеріалів справи слідує, що наказом відповідача від 11.02.2021 року №6-к позивача звільнено з посади заступника начальника управління з 11.02.2021 року у зв`язку із реорганізацією управління соціального захисту населення Турківської районної державної адміністрації, тобто позивача звільнено вдруге.

Із урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що позивач станом на 11.02.2021 не міг не знати про несвоєчасність поновлення на попередньо займаній посаді та виникнення підстав для звернення до суду з метою стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Отже, перебіг місячного строку звернення до суду розпочався з 12.02.2021 та закінчився 14.03.2021.

Водночас до суду позивач звернувся лише 16.02.2022, що підтверджується відтиском штемпеля на конверті поштового відправлення, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду.

Суд, оцінюючи причини поважності пропуску строку звернення до суду, зазначає наступне.

Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому, як правило, не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду. Окрім цього, не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25.01.2000 Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Вказане узгоджується із висновками, відображеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 по справі №9901/405/19.

Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд критично оцінює посилання представника позивача на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.10.2021 у справі №380/4288/21.

Суд звертає увагу на те, що згадане судове рішення позивач в апеляційному порядку не оскаржував. Більше того, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що позивач був присутній при оголошенні його вступної та резолютивної частини 13.10.2021, що зумовлює висновок про обізнаність позивача про обсяг задоволених позовних вимоги. Тобто позивач не міг не знати про відмову у стягненні на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 22.09.2020 у справі №380/949/20 про визнання протиправним звільненням ОСОБА_1 та його поновлення на попередньо займаній посаді.

Разом з тим, позивач у період з 14.10.2021 по 16.02.2022, який перевищує 4-місячний термін, не звертався з позовом про стягнення відповідних сум у зв`язку з несвоєчасністю виконання рішення суду від 22.09.2020 у справі №380/949/20.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ останній, оцінюючи поважність причин пропуску строку звернення до суду враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Суд зауважує, що, застосовуючи процедурні правила, варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Підсумовуючи викладене, суд повторно наголошує на тому, що причини пропуску строку звернення до суду можуть вважатися поважними, якщо вони відповідають одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) обставини, які виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) обставини підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №120/5780/20-а.

Представник позивача у клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду жодним чином не обгрунтував, які причини зумовили пропуск строку за період з 14.10.2021 по 16.02.2022.

Таким чином, суд, враховуючи пасивний характер поведінки позивача, відсутність істотних перешкод у своєчасному зверненні до суду з відповідним позовом, тривалість пропущеного строку, дійшов висновку, що останній не навів поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом.

Отже, встановивши, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу строку звернення до суду, та без підтвердження позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

З таких підстав, суд вважає, що позовну заяву необхідно повернути позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки судовий збір за подання позовної заяви позивач не сплачував.

Керуючись статтями 122, 123, статтями 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити повністю.

Позовну заяву ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Самбірської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів повернути позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Суддя А.Г. Гулик