Справа № 140/11118/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/11118/21 пров. № А/857/656/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дмитрук В.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м.Луцьк 07 грудня 2021 року у справі №140/11118/21 за позовом Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

07.10.2021 Громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, просив визнати протиправним та скасувати наказ від 22.09.2021 №87, зобов`язати оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Суд першої інстанції вказав, що виїзд позивача з країни громадянської незалежності, за словами заявника, відбувся з метою навчання у ВНЗ на території України, однак, шукач захисту із заявою звернувся із зволіканням. Суд першої інстанції зазначив, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а матеріали особової справи шукача захисту, в тому числі, протокол співбесіди від 02.09.2021, не містять доказів, яка б вказувала на його будь-яку участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Марокко. Суд першої інстанції зазначив, що повідомлені обставини, як щодо побутового конфлікту, пов`язаного з сусідом, так і щодо обов`язку служби в армії не є конвенційними ознаками. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не лише не доведене, а й взагалі не наведено жодної з таких ознак, що свідчить про те, що у заявника наявні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому, подана заява позивача від 02.09.2021 посадовою особою відповідача правомірно розцінена як очевидно необґрунтована.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Скаржник зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Скаржник вказує, що відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність. Вважає, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності повинна здійснюватись міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Скаржник вважає, що подана ним заява не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, оскільки позивач вперше звернувся з такою заявою, а прийняттям рішення відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може, чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Вказано, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а матеріали особової справи шукача захисту, в тому числі протокол співбесіди від 02.09.2021, не містять доказів, яка б вказувала на його будь-яку участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Марокко. Повідомлені обставини як щодо побутового конфлікту, пов`язаного з сусідом, так і щодо обов`язку служби в армії не є «конвенційними» ознаками.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Королівства Марокко, подав в Управління ДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.09.2021 №22 у зв`язку із чим складена довідка про звернення за захистом в Україні від 02.09.2021 №2021LT0022.

Наказом Управління ДМС України у Волинській області від 22.09.2021 №87 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 » відмовлено в оформленні документів громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення громадянину Королівства Марокко ОСОБА_1 надіслано повідомлення від 24.09.2021 №16.

Вважаючи наказ від 22.09.2021 №87 неправомірним, таки, що підлягає скасуванню, Громадянин Королівства Марокко ОСОБА_1 звернувся і позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 7 Закону № 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною 4 статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Наказом МВС України від 07.09.2011 №649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №649).

Відповідно до підпункту в пункту 4.1 Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно з пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Варто зауважити, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мають процесуальний характер. На цій стадії мова йде про рішення щодо прийнятності заяви, а не про розгляд заяви по суті. Розгляд питання про можливість оформлення документів є другим процедурним фільтром, за допомого якого відсікаються від подальшої процедури неприйнятні заяви. Завдання цієї процедури - відкинути заяви, що очевидно не можуть бути і не будуть задоволені, без розгляду по суті. При розгляді питання про оформлення документів відбувається більш глибокий аналіз прийнятності заяви, що дозволяє виявити неочевидні з першого разу причини, з яких заява може бути визнана неприйнятною.

Необхідно брати до уваги, що такі рішення про відмову в оформленні документів мають суб`єктивну оцінку. А отже необхідно звертати увагу на коректність такої оцінки. Особливо це стосується використання працівником територіального органу ДМС інформації по країні походження, повноти та точності такої інформації, достовірності джерел, наявності посилань на джерела та обґрунтованості висновків, що робляться на підставі дослідженої інформації по країні походження.

Відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії, яка визначена статтею 8 Закону №3671-VI, приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №3671-VI питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д)політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.

Так, Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини», у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Відповідно до вказаної Директиви заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй Про обов`язки та стандарти доказів у біженців (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

В більшості випадків особа, яка рятується від переслідувань, приїжджає в державу у скрутному становищі і дуже часто без особистих документів. Таким чином, хоч обов`язок надати докази покладено на заявника, завдання встановлення і аналізу відповідних фактів вирішується разом з уповноваженою посадовою особою, яка здійснює перевірку заяви. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є в його віданні, для збору всіх необхідних доказів, які підтверджують подану заяву. Отже, вимогу надати докази не потрібно трактувати надто буквально, як перешкоду особі, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

При цьому, слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання, саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування, однак така інформація не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду висловленими у постановах від 24 січня 2020 року у справі №826/13636/17, від 23 січня 2020 року у справі №815/1001/17, від 05 лютого 2020 року у справі №826/15480/16, від 13 лютого 2020 року у справі №420/6307/18.

Відповідно до Висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22.09.2021 за результатами попереднього розгляду письмової заяви Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 , на підставі співбесіди, інформації по країні походження заявника встановлено, що останній не підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказано, що заявник Громадянина Королівства Марокко , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , національність - мароканець, сповідує іслам, неодружений, освіта - незакінчена вища, рідна мова - арабська, частково розуміє англійську та російську мови. На території країни громадянства у вільний від навчання час (під час канікул) працював разом з батьком в столярній майстерні, виготовляючи меблі, також працював поваром. Вказано, що ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій. В країні походження залишились батько, мама, сім братів та 2 сестри. Також зазначено, що з Марокко виїхав заявник влітку 2018 року авіаційним сполученням транзитом через Італію (м.Рим) до України на підставі паспортного документу та оформленої візи, на запрошення одного з Харківських ВУЗів з метою навчання та, зі слів заявника, документований посвідкою на тимчасове проживання.

Посадовими особами відповідача також враховано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.08.2020 у справі №161/13753/20, яким вирішено видворити громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 за межі території України, затримати громадянина Королівства Марокко , ОСОБА_1 (зі слів) з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України с. Журавичі Ківерцівського району Волинської області, на термін до 6 (шести) місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України та його ідентифікації.

Перебуваючи у Волинському ПТПІ з серпня 2020 року, Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до УДМС у Волинській області майже через рік перебування в цій установі.

Крім цього, заявник повідомив про намір потрапити в Німеччину, оскільки там проживають друзі та його дівчина.

Щодо історії власного переслідування, заявник вказав на погрози з боку сусіда та його сім`ї, які тривають понад 10 років. Всі члени сім`ї заявника, окрім нього, продовжують працювати в Марокко .

Таким чином, за результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту посадовими особами відповідача встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з долученою до матеріалів справи копією протоколу співбесіди від 02.09.2021 позивач влітку 2018 року виїхав з Касабланки в Італію через Рим і до Києва, з документів мав паспорт і документ про освіту, потрапив в Україну з метою навчання на запрошення одного з Харківських ВУЗів. Вказано, що в м.Харків проживав у гуртожитку, навчання тривало 3 місяці, працював в м.Харків в кіоску, за захистом в Україні в період після навчання не звертався. В ПТПІ перебував один рік, хотів покинути територію України з наміром потрапити в Німеччину, бо там живуть і навчаються друзі та дівчина.

На запитання: «Що Вам загрожуватиме, у разі повернення в Марокко?» позивач відповів : «я дуже сильно боюсь сусіда ОСОБА_6 . Більше нічого мені не погрожує».

До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, що пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю заявник причетний не був, в армії не служив, рідні з Марокко виїжджати не планують.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, таке ґрунтувалось на оцінці інформації отриманої від заявника та інформації щодо країни походження, та у такому проаналізовано відповідачем, що позивач ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а матеріали особової справи шукача захисту, в тому числі протокол співбесіди від 02.09.2021, не містять доказів, яка б вказувала на його будь-яку участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Марокко. Повідомлені обставини як щодо побутового конфлікту, пов`язаного з сусідом, так і щодо обов`язку служби в армії не є конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН встановлено, що під відмовою у захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволі повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач є громадянином Марокко, з країни громадянської належності вибув легально на підставі національного паспорта і візи, отже, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується фактом добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, а також легального перетину кордону. Зазначене вказує також на те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а тому не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 січня 2020 року у справі №815/1598/16.

За встановлених обставин та правового регулювання, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів, належним чином оцінив не обґрунтованість поданої позивачем заяви з підстав відсутності посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, належним чином проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в анкеті та протоколі співбесід, та дійшов вірного висновку, що жодна із конвенційних ознак в країні походження не підтверджується заявником на предмет переслідування чи побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни на законних підставах, через що така особа є мігрантом (особою, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру), а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Королівства Марокко ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі №140/11118/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко