Справа № 340/3399/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2022 року м. Дніпросправа № 340/3399/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області та Державної судової адміністрації України

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.11.2021

в адміністративній справі №340/3399/21 за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (відповідач-1), Державної судової адміністрації України (відповідач-2), третя особа без самостійних вимог: Устинівський районний суд Кіровоградської області про стягнення суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 25.06.2021 до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідачів Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (ТУ ДСА в Кіровоградській області), Державної судової адміністрації України (ДСА України) про стягнення суддівської винагороди, просив:

- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь судді Устинівського районного суду Кіровоградської області у відставці ОСОБА_1 неотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 10 серпня 2020 року, без застолсування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р. №294-ІХ, що становить 255 000 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що він працював на посаді судді Устинівського районного суду Кіровоградської області та отримував суддівську винагороду відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". З 10.08.2020 року він був відрахований зі штату суду у зв`язку зі звільненням у відставку. З 18.04.2020 року і до свого звільнення позивач отримував заробітну плату з обмеженнями, запровадженими на період карантину Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року. Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 ці законодавчі обмеження визнані неконституційними. Тому позивач, посилаючись на те, що скорочення суддівської винагороди суперечить нормам Конституції України та міжнародним стандартам гарантування незалежності суддів, просить суд стягнути з ДСА України на його користь недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 10.08.2020 року, без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що за його розрахунками становить 255000 грн., з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Ухвалою судді від 30.06.2021 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Устинівський районний суд Кіровоградської області.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 позов задоволено частково:

- стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 заборгованість за суддівською винагородою у сумі 231 354 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з суддівської винагороди за квітень 2020 року у сумі 25 248, 77 грн.

Рішення суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, обґрунтовано тим, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20 зауважив, що вимоги про "стягнення" заборгованості за суддівською винагородою та "зобов`язання нарахувати та виплатити" суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") є двома різними способами захисту порушеного права, що, крім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації. Зміст позовних вимог, заявлених у справі №340/5115/20, свідчить, що предмет позову у ній (визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити суддівську винагороду) відрізняється від предмету позову у даній справі (стягнення заборгованості за суддівською винагородою), тож підстави для закриття провадження у цій справі за правилами пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України відсутні. Оскільки рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №340/5115/20 прийнято у спорі, який не є тотожнім даному спору, а у цьому рішенні не встановлені обставини, які б мали преюдиційне значення для вирішення даного спору, тому посилання відповідача-1 на це рішення суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції відхилив.

Не погодилися з рішенням суду першої інстанції відповідачі (Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області та Державна судова адміністрація України) та подали апеляційні скарги.

Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року, який набрав чинності 18.04.2020 року, Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29, якою на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, передбачені обмеження при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, внаслідок чого нарахована суддівська винагорода обмежувалася максимальним розміром 47 230грн. на місяць. Відповідач наголошує, що він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону №553-IX). Заперечуючи протиправність дій при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди у період з 18.04.2020 року по 10.08.2020 року, як передумову для застосування такого способу захисту його порушеного прав, як стягнення коштів, посилаючись на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №340/5115/20, яким відмовлено у задоволенні аналогічного позову ОСОБА_1 , відповідач-1 просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач-2 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що ДСА України здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, які фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України. Оскільки Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-ІХ від 13.04.2020 року встановлено обмеження нарахування, зокрема, суддівської винагороди, у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тому з 18.04.2020 року ТУ ДСА в Кіровоградській області, як розпорядник коштів, не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Зазначене питання було предметом розгляду Ради суддів України, яка у рішенні №22 від 24.04.2020 року вказала, що обмеження у виплаті суддівської винагороди, встановлені Законом №553-IX від 13.04.2020 року, слід застосовувати починаючи з 18.04.2020 року. Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 не є підставою для виплати позивачу недонарахованої суддівської винагороди, оскільки воно не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності. З цих підстав просив суд у задоволенні позову відмовити.

До апеляційного суду відзив позивача на апеляційні скарги не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Третя особа у справі також не надавала будь-яких пояснень щодо апеляційних скарг.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України без повідомлення учасників справи (справа була призначена до розгляду у письмовому провадженні на 24.02.2022 року, однак, у зв`язку з оголошенням воєнного стану справа знята з розгляду та визначено розглянути справу протягом березня-місяця 2022 року в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у відповідності до ст. 311 КАС України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з травня 1995 року працював на посаді судді Устинівського районного суду Кіровоградської області. Постановою Верховної Ради України №1570-ІІІ від 23.03.2000 року обраний суддею Устинівського районного суду Кіровоградської області безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя №2354/0/15-20 від 05.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Устинівського районного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. (а.с. 12)

На цій підставі в.о. голови Устинівського районного суду Кіровоградської області видав наказ №44-к від 05.08.2020 року, яким ОСОБА_1 10.08.2020 року відраховано зі штату суду та наказано провести з ним розрахунки при звільненні, зокрема виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки та вихідну допомогу. (а.с. 13)

З довідки-розрахунку ТУ ДСА в Кіровоградській області №79 від 19.07.2021 року вбачається, що суддівська винагорода судді ОСОБА_1 при її виплаті у квітні, травні, червні, липні та серпні 2020 року обмежувалася десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року. (а.с. 40 - 41)

Позивач вважає протиправним невиплату йому суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 10 серпня 2020 року в повному обсязі (а саме зменшення його суддівської винагороди у ці періоди).

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідачів чітко визначені Конституцією та законами України.

Матеріалами справи підтверджується, що у квітні 2020 року ОСОБА_1 нараховано суддівську винагороду у розмірі 113508 грн. (посадовий оклад - 63060 грн., доплата за вислугу років - 50448 грн.), яку зменшено до 88 259, 23 грн., тобто на 25 248, 77 грн.

У травні 2020 року нараховано суддівську винагороду у розмірі 113 508 грн. (посадовий оклад - 63060 грн., доплата за вислугу років - 50448 грн.), яку зменшено до 47230 грн., тобто на 66 278 грн.

У червні 2020 року нараховано суддівську винагороду у розмірі 113 508 грн. (посадовий оклад - 63060 грн., доплата за вислугу років - 50448 грн.), яку зменшено до 47230 грн., тобто на 66 278 грн.

У липні 2020 року нараховано суддівську винагороду у розмірі 113 508 грн. (посадовий оклад - 63060 грн., доплата за вислугу років - 50448 грн.), яку зменшено до 47230 грн., тобто на 66 278 грн.

У серпні 2020 року нараховано 1 336 522, 59 грн., з яких 21 440, 40 грн. - суддівська винагорода (посадовий оклад - 18 918 грн., доплата за вислугу років - 2522, 40 грн.), 974 558, 19 грн. - компенсація за невикористані дні відпуски, 340 524 грн. - вихідна допомога. Вказану суму зменшено до 1 329 251, 19 грн., тобто на 7271, 40 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з частиною 5 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" незалежність судді забезпечується:

1) особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень;

2) недоторканністю та імунітетом судді;

3) незмінюваністю судді;

4) порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення;

5) забороною втручання у здійснення правосуддя;

6) відповідальністю за неповагу до суду чи судді;

7) окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом;

8) належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді;

9) функціонуванням органів суддівського врядування та самоврядування;

10) визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту;

11) правом судді на відставку.

Відповідно до частини 7 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Згідно з частинами 1, 2 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин 5 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі:

- за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків,

- більше 5 років - 20 відсотків,

- більше 10 років - 30 відсотків,

- більше 15 років - 40 відсотків,

- більше 20 років - 50 відсотків,

- більше 25 років - 60 відсотків,

- більше 30 років - 70 відсотків,

- більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року, який набрав чинності 18.04.2020 року, Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:

"Стаття 29. Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)."

Проте Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

У цьому Рішенні Конституційний Суд України констатував, що обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів. Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. З огляду на цю норму, розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів" і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідачів щодо того, що на момент виникнення спірних правовідносин Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року був чинним та підлягав застосуванню при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Конституційний Суд України неодноразово у своїх Рішеннях наголошував, що оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України та Бюджетному кодексі України, тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" є спеціальним законом про судоустрій, яким врегульовано питання виплати суддівської винагороди.

Натомість Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" цю сферу не регулює, а відтак не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, пов`язаних з нарахуванням та виплатою суддівської винагороди. Застосування цього Закону призвело до негативного впливу на рівень матеріального забезпечення суддів, який є складовою їхньої незалежності.

Оскільки зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, у період з квітня по серпень 2020 року не вносилися, тому відсутні законні підстави для обмеження її виплати десятьма прожитковими мінімумами.

Такий висновок відповідає правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20 у подібних правовідносинах.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач-1, яким здійснювалося нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди при проходженні ним публічної служби на посаді судді Устинівського районного суду Кіровоградської області, обмежуючи виплату йому суддівської винагороди з 18.04.2020 року по 10.08.2020 року, діяв всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яким будь-які обмеження при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди у цей період передбачені не були.

Також, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача-2 на рішення Ради суддів України №22 від 24.04.2020 року (з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції), оскільки це рішення не є нормативно-правовим актом, а відповідно до частини 9 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, є обов`язковими лише для органів суддівського самоврядування (крім з`їзду суддів України).

Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Статтею 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачені так засади фінансування судів.

1. Фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

2. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

3. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;

3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

4. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

5. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.

6. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

7. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

8. Контроль за додержанням вимог цього Закону щодо фінансування судів здійснюється у порядку, встановленому законом.

9. Особливості підготовки і розгляду проекту закону про Державний бюджет України в частині фінансування судів, інших органів та установ у системі правосуддя визначаються законом.

Статтею 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 152 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з підпунктом 2 пункту 6, підпунктами 14, 15 пункту 9 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 року №141/0/15-1914, ДСА України відповідно до визначених завдань здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь.

Голова Державної судової адміністрації України приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є ДСА України, приймає за погодженням з Вищою радою правосуддя рішення про перерозподіл бюджетних видатків між судами, крім Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно з пунктами 3, 4, 7 частини 5 статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів:

3) отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

4) затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;

7) здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Пунктом 4-1 розділу VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України установлено, що перерозподіл видатків між розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня у системі Державної судової адміністрації України у межах загального обсягу бюджетних призначень за відповідною бюджетною програмою окремо за загальним та спеціальним фондами державного бюджету здійснюється Державною судовою адміністрацією України.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20 у подібних правовідносинах сформулював правовий висновок про те, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2020 рік. Для правильного вирішення справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав судам потрібно з`ясувати участь ДСА України через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів, у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди, передбачених частинами 1, 3 статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ).

Зважаючи на мотиви, які навів Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20, юридично значимими фактами, які потрібно з`ясувати для правильного вирішення подібних спорів і застосування ефективного способу захисту порушеного права, є обсяги виділення коштів на виплату суддівської винагороди протягом спірного періоду, участь ДСА України та ТУ ДСА у розпорядженні ними та сума заборгованості, яка підлягає стягненню/виплаті.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" ДСА України як головному розпоряднику бюджетних коштів затверджені бюджетні призначення за бюджетною програмою 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", у тому числі на оплату праці 10 572 549,1 тис. грн. - за загальним фондом, 1 102 709,4 тис. грн. - за спеціальним фондом.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року ці бюджетні призначення збільшені до 11 443 293,7 тис. грн. за загальним фондом.

Додатком №7 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" визначений розподіл видатків Державного бюджету України на 2020 рік у системі ДСА України. Згідно з КПКВК 0501020 (головний розпорядник - ДСА України) обсяг річного фонду оплати праці місцевих судів Кіровоградської області (розпорядник - ТУ ДСА в Кіровоградській області) складає 159 214,4 тис. грн. - за загальним фондом, 987,1 тис. грн. - за спеціальним фондом.

Відповідно до кошторису ТУ ДСА в Кіровоградській області на 2020 рік, затвердженого ДСА України 09.01.2020 року, поточні видатки за КПКВК 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя" за КЕКВ 2100 "Оплата праці і нарахування на заробітну плату" складали 148360500 грн., з яких 129 692 300 грн. - за загальним фондом, 18 668 200 грн. - за спеціальним фондом, і у період квітня-серпня 2020 року ці видатки не скорочувалися. (а.с. 36 - 37)

У зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року до штатного розпису, кошторису та розпису видатків ТУ ДСА в Кіровоградській області не вносилися зміни щодо зменшення фонду заробітної плати суддів, зокрема суддів Устинівського районного суду Кіровоградської області, які б унеможливили виплату позивачу суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів". (а.с. 35 - 39)

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, в ході судового розгляду справи відповідач-1 не довів, що причиною невиплати ним позивачу суддівської винагороди в повному обсязі протягом спірного періоду була недостатність виділених йому коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що судом першої інстанції установлено, що після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року ДСА України як головний розпорядник бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів не зменшував обсяг видатків відповідачу-1 за КЕКВ 2100 "Оплата праці і нарахування на заробітну плату" на виплату суддівської винагороди, а виплата позивачу суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж установлено статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", не була обумовлена меншим обсягом бюджетних асигнувань відповідачу-1 на оплату праці суддів.

Згідно з довідкою-розрахунком ТУ ДСА в Кіровоградській області №79 від 19.07.2021 року різниця у розмірі нарахованої позивачу суддівської винагороди згідно зі статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (475 472, 20 грн.) та розмірі винагороди, зменшеної відповідачем-1 відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року, за період з 18.04.2020 року по 10.08.2020 року, склала 231 354, 17 грн. з яких 25 248, 77 грн. - за квітень 2020 року, 66 278 грн. - за травень 2020 року, 66 278 грн. - за червень 2020 року, 66278 грн. - за липень 2020 року, 7271, 40 грн. - за серпень 2020 року.

Ці кошти суддівської винагороди є винагородою за працю, належною позивачу за нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Вказані кошти не були компенсовані позивачу відповідними виплатами, на чому наголошував Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020 (230/20).

Згідно з частиною 5 статті 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України "Про судоустрій та статус суддів" є спеціальним законом, який регулює розмір та складові суддівської винагороди. Разом із тим, у цьому Законі відсутні норми, які б регулювали строки виплати суддівської винагороди, порядок стягнення недоплаченої суддівської винагороди, нарахування індексації, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати тощо.

У зв`язку з цим, мають застосовуватися загальні норми права, що передбачають порядок реалізації громадянами своїх прав і свобод, у тому числі права на судовий захист.

Саме це дає підстави для висновку, що на відносини публічної служби можуть поширюватися норми трудового законодавства України у частині захисту трудових прав, зокрема права на оплату праці.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Умови розміру оплати праці суддів визначаються законом. (частина 3 статті 8 Закону України "Про оплату праці")

Статтею 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави утримань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Статтею 31 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В Узагальненому науково-консультативному висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України (2014 рік) зазначено, що під час розв`язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці потрібно застосовувати положення частини 2 статті 233 КЗпП України, а у цій категорії спорів звернення до суду здійснюється без обмеження будь-яким строком.

Повноваження суду при вирішенні справи передбачені статтею 245 КАС України.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Наведене свідчить, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів захисту прав та інтересів особи, порушених суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення та фактичним обставинам справи.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Матеріалами справи підтверджується, що розмір належної позивачу суддівської винагороди, нарахованої відповідно до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", але не виплаченої йому відповідачем-1, становить 231 354, 17 грн.

Тож позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість), та є підстави для стягнення на його користь вказаної заборгованості.

Саме на такий спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах вказав Верховний Суд у пункті 74 постанови від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти заборгованості за суддівською винагородою у сумі 231 354 грн. слід стягнути з відповідача-1, який нарахував ці кошти, проте не виплатив їх позивачу. Цей орган здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності місцевих загальних судів та на нього покладено обов`язок щодо нарахування та виплати суддям місцевих загальних суддів Кіровоградської області, зокрема Устинівського районного суду Кіровоградської області, суддівської винагороди у розмірі, установленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Сума стягнення визначена судом без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а їх нарахування та утримання має бути здійснено відповідачем-1 як податковим агентом при виплаті цієї суми позивачу.

Твердження відповідача-1 про те, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 5 КАС України обов`язковою передумовою для стягнення на користь позивача коштів є визнання протиправними дій відповідача-суб`єкта владних повноважень, судом першої інстанції відхилене (з чим погоджується суд апеляційної інстанції), оскільки предметом цього спору не є відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а він стосується стягнення нарахованої, але не виплаченої винагороди у відносинах публічної служби.

Визначений судом спосіб судового захисту не суперечить закону та забезпечує ефективний захист прав позивача на своєчасне одержання належної йому винагороди за працю у розмірі, установленому законом.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для стягнення коштів суддівської винагороди з відповідача-2 (ДСА України), оскільки невиплата суддівської винагороди в повному обсязі не була пов`язана з діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів, той не приймав участі у застосуванні спірних обмежень при виплаті суддівської винагороди позивачу, не має обов`язку з нарахування та виплати йому суддівської винагороди, а його рішення/дії/бездіяльність не призвели до появи заборгованості з виплати суддівської винагороди, стягнення якої є предметом цього спору.

З таким висновком колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, а також з висновком про відмову у задоволенні позову у цій частині вимог.

Щодо посилання відповідача-1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №340/5115/20, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Кіровоградській області щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 10.08.2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно частини третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13.04.2020 року;

- зобов`язати ТУ ДСА в Кіровоградській області нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду (враховуючи раніше виплачені суми, з урахуванням податків і зборів) за період з 18.04.2020 року до 10.08.2020 року, без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №340/5115/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що оскільки позов подано 09.11.2020 року, тобто після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020, тому захист прав позивача має здійснюватися у спосіб відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної прийняттям неконституційного правового акта. (а.с. 42 - 47)

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до наведених норм позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Верховний Суду у постановах від 22.01.2020 року у справі №826/19197/16, від 28.07.2021 року у справі № 826/4406/18, від 30.08.2021 року у справі №520/11672/19 вказав, що предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Водночас предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС України, а зміна предмета позову означає зміну вимоги, що свідчить про обрання позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права або його доповнення, у межах спірних правовідносин.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 року у справі №340/1916/20 зауважив, що вимоги про "стягнення" заборгованості за суддівською винагородою та "зобов`язання нарахувати та виплатити" суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") є двома різними способами захисту порушеного права, що, крім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації.

Зміст позовних вимог, заявлених у справі №340/5115/20, свідчить, що предмет позову у ній (визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити суддівську винагороду) відрізняється від предмету позову у даній справі (стягнення заборгованості за суддівською винагородою), тож підстави для закриття провадження у цій справі за правилами пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України відсутні.

Оскільки рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі №340/5115/20 прийнято у спорі, який не є тотожнім даному спору, а у цьому рішенні не встановлені обставини, які б мали преюдиційне значення для вирішення даного спору, тому посилання відповідача-1 на це рішення суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно відхилив.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, першої інстанції правильно визначився, що рішення суду в частині присудження заборгованості з виплати суддівської винагороди у межах суми за один місяць (квітень 2020 року) підлягає негайному виконанню.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційних скаргах відповідачів, оскільки аргументи відповідачів спростовуються нормами законодавства України, що регулюють дані правовідносини.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 31.01.2022 року відстрочено Державної судової адміністрації України сплату судового збору в сумі 3 470,31грн. за подання апеляційної скарги на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 до ухвалення судового рішення по суті апеляційної скарги.

Таким чином, підлягає стягненню з Державної судової адміністрації України на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3470,31 грн.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 312, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області та Державної судової адміністрації України - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.11.2021- залишити без змін.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3470 (три тисячі чотириста сімдесят гривень) 31 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 21.03.2022 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу ст. 238 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

В повному обсязі постанова виготовлена 23.03.2022.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова