Справа № 420/542/22
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2022-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/542/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправними дії Головного управління пенсійного фонду України в Одеський області щодо застосування обмеження максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника ОСОБА_2 ;

зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Одеський області м. Одеси проводити виплату пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника з 1 грудня 2021 року у розмірі 50% щомісячного довічного утримання судді у відставці згідно довідки ТУ ДСА України в Одеський області без обмежень максимальним розміром.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є вдовою судді у відставці ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 18.04.2006 він перебував у відставці, отримував щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Також позивач зазначає, що з моменту призначення пенсії по наступний час за рішеннями адміністративного суду Пенсійний фонд вже 5 разів перераховував пенсії та збільшував розмір пенсії виходячи з 50% від суми вказаної в довідки Територіального управління державної судової адміністрації в Одеській області. (Справи: 420/5502/18, 420/880/18, 420/1004/19, 420/360/20, 420/3538/20). На виконання рішення Одеського окружного адміністративною суду від 22.05.2020 по справі №420/3538/20, яке набрало чинності на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020, Головним управлінням рішенням від 25.09.2020 № 26, з 01.01.2020 позивачу було проведено перерахунок пенсії у розмірі 50 відсотків щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 93 801,75 грн.(134002,50 грн. х 70%), на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області 24.03.2020 за вих. № 5-819/20 із суддівською винагородою у розмірі 134002,50 грн. Розмір пенсії по втраті годувальника склав 46900,88 грн. Але 20 грудня 2021 року на мій розрахунковий рахунок в АБ "Укргазбанк" надійшла сума 19340.00 гр., що суттєво менше призначеної мені судом пенсії.

Дії відповідача щодо обмеження пенсії максимальним розміром позивач вважає протиправними, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідачем надано відзив на адміністративний позов, в якому представник відповідача зазначив, що на виконання судового рішення проведено перерахунок пенсії із розрахунку суддівської винагороди 134002,00 грн. Розмір пенсії склав 46900,88 грн. Оскільки, судовим рішенням не зобов`язано проводити виплату пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, пенсійну справу приведено у відповідність. Розмір пенсії станом на 01.12.2021 з урахуванням обмеження складає 19340,00 грн.

Також представник відповідача покликаючись на приписи ст. 9, 27 Закону №1058, п. 13№ розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058 та Закон № 3668 зазначає, що враховуючи те, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника передбачена виключно Законом № 1058, порядок виплати такої пенсії також визначається Законом № 1058. При цьому Законом № 1058 передбачається обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатних осіб. Положення норм чинного законодавства, якими обмежувався максимальний розмір пенсії не визнавались у встановленому порядку Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), отже, є чинними і підлягають виконанню.

З урахуванням наведеного, за твердженнями представника відповідача, оскільки на законодавчому рівні визначено, що максимальна пенсія не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, а отже Головне управління не мало підстав проводити виплату пенсії ОСОБА_1 без обмежень максимальним розміром.

На переконання представника відповідача, Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм діючого законодавства України, а тому відповідна позовна вимога є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач у справі № 420/542/22 обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дії Головного управління, які були вчинені на підставі виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 по справі № 420/3538/20, тобто позивачем не вірно обраний спосіб захисту свої прав.

Ухвалою суду від 17.01.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 є вдовою судді у відставці ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 31.05.2017 року.

Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 позивач є пенсіонером з 2006 року.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.07.2017 року у справі №521/10073/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано неправомірними дії Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника; зобов`язано Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника, виходячи з розміру 50% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно до Закону України Про судоустрій і статус суддів, Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування померлого годувальника ОСОБА_2 починаючи з 09.06.2017 року.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2017 року постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 17.07.2017 року у справі №521/10073/17 залишено без змін.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2019 року у справі №420/1004/19 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі №26 від 24.01.2019 року; зобов`язано Малиновське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 по втраті годувальника виходячи з 50 відсотків від щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 48 985 грн. 50 коп. з 02 січня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Довідкою про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 28.02.2020 року N 5-585/20, виданою на вдову ОСОБА_1 , підтверджено, що станом на 19.02.2020 року суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 107202 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року у справі №420/3538/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:

рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2754-2643/Г-02/8-1500/20 від 13.04.2020 року - визнано протиправним та скасовано;

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області () провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії по втраті годувальника у розмірі 50 відсотків щомісячного довічного утримання судді у відставці з 01 січня 2020 року;

у решті задоволення позовних вимог - відмовлено;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) гривень.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року по справі №420/3538/20, яке набрало законної сили 23.09.2020, на підставі Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020, рішенням № 26 від 25.09.2020 позивачу з 01.01.2020 було проведено перерахунок пенсії по втраті годувальника у розмірі 50% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 93801,75 грн. (134002,50 грн. х 70%), на підставі довідки Державної судової адміністрації в Одеській області 24.03.2020 за вих. № 5-819/20. Розмір пенсії по втраті годувальника склав 46900,88 грн.

Відповідно до протоколу перерахунку пенсії позивача від 13.12.2021 року з 01.12.2021 року розмір пенсії позивача складає 19340,00 грн.

Позивач звернулась до Головного управління ПФУ в Одеській області зі скаргою на дії пенсійного органу, на яку відповідач листом від 10.01.2022 року № 399-25844/Г-02/8-1500/22 повідомив позивача, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 по справі № 420/3538/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду 23.09.2020, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок пенсії по втраті годувальника в розмірі 50% щомісячного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2020. На виконання зазначеного судового рішення проведено перерахунок пенсії із розрахунку суддівської винагороди 134002,00 грн. Розмір пенсії склав 46900,88 грн. Оскільки, судовим рішенням не зобов`язано проводити виплату пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, пенсійну справу приведено у відповідність. Розмір пенсії станом на 01.12.2021 з урахуванням обмеження складає 19340,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з обмеженням її пенсії максимальним розміром, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року

Відповідно до ст. 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу призначено пенсію по втраті годувальника з 09.06.2017 року на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.07.2017 року у справі №521/10073/17.

Також з матеріалів справи вбачається, що до 01.12.2021 року позивач отримувала пенсію без обмеження максимальним розміром, при тому що розмір пенсії його перевищував.

Судом встановлено, що обмеження пенсії позивача максимальним розміром відповідач обґрунтовує дією п. 13№ розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058 та Закону № 3668.

Так, Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" розділ ХV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" був доповнений п. 13-1, згідно якого з 1 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (крім осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на умовах законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про наукову і науково-технічну діяльність" у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року N 889-VIII, а також на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", виплачуються у розмірі, обчисленому відповідно до цього Закону.

Згідно п.1 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України, від 08.07.2011 № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 жовтня 2011 року, крім абзацу одинадцятого підпункту 11 та абзацу сто тридцять восьмого підпункту 17 пункту 6 розділу II цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2012 року.

Разом з тим, суд враховує, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не встановлює різновидів пенсії, а визначає виключно умови та порядок визначення грошового забезпечення судді у відставці.

Отже, зазначеними нормами встановлено, що пенсії, призначені після 01.10.2011 в тому числі обраховані з урахуванням приписів Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виплачується у розмірі, обчисленому відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Положення п. 13-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є чинними та не визнавалися неконституційним.

Таким чином, враховуючи, що позивачу пенсія на умовах Закону України "Про державну службу" була призначена з 09.06.2016 року, тобто після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", відповідач, виплачуючи позивачу пенсію у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", діє на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом України.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення.

У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави; механізм реалізації цих прав може бути змінений державою; зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність права на соціальний захист.

У рішеннях від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року N 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року N 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року N 1-рп/2005, держава зобов`язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Обставини внесення змін в законодавство щодо соціально-економічних прав особи були неодноразовим предметом розгляду Європейським Судом з прав людини, який, зокрема, в рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, в ухвалі Європейського Суду з прав людини від 3 червня 2014 року про визнання неприйнятною заяви Великоди до України, Суд зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися державою, а положення статті 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. (пункти 21, 23).

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Із цим конституційним правом громадян кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення.

У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави; механізм реалізації цих прав може бути змінений державою; зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність права на соціальний захист.

У рішеннях від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року N 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року N 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року N 1-рп/2005, держава зобов`язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Обставини внесення змін в законодавство щодо соціально-економічних прав особи були неодноразовим предметом розгляду Європейським Судом з прав людини, який, зокрема, в рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, в ухвалі Європейського Суду з прав людини від 3 червня 2014 року про визнання неприйнятною заяви Великоди до України, Суд зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися державою, а положення статті 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. (пункти 21, 23).

Стосовно доводів представника відповідача щодо того, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, суд зазначає, що питання щодо обмеження максимального розміру пенсії позивача не було вирішено під час розгляду справи №420/3538/20. При цьому, судом у рішенні від 22.05.2020 року зазначено щодо передчасності цієї вимоги з огляду на те, що перерахунок пенсії не здійснено.

Таким чином, порушене позивачем питання не може бути розглянуто на стадії виконання, оскільки судом не приймалось відповідне рішення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83);

Суддя П.П. Марин

.