Справа № 140/3829/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/3829/19 пров. № А/857/798/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року, ухвалене суддею Костюкевич С.Ф. у м.Луцьку Волинської області о 11:13, повний текст якого складений 13 вересня 2021 року, у справі №140/3829/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.08.2019 № та №, вимоги про сплату боргу від 08.08.2019 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 08.08.2019 №.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2020 року визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 08.08.2019 №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати на 37521, 49 грн (штрафні санкції у розмірі 37510,55 грн, пеня у розмірі 10,94 грн), та №, відповідно до якого за відсутність реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 1491803,00 грн до позивача застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 745901,50 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимоги від 08.08.2019 №Ф- та рішення від 08.08.2019 року № залишено без розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі 140/3829/19 - скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції у зв`язку. Ухвала мотивована передчасністю висновків суду першої інстанції про пропуск строку звернення до суду з позовом у зв`язку із відсутністю доказів надання можливості надати заяву про поновлення пропущеного строку з зазначенням поважності причин такого пропуску.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимоги від 08.08.2019 року №Ф- та рішення від 08.08.2019 року № залишено без розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу від 08.08.2019 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 08.08.2019 №.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Згідно доводів скаржника, судом не надано оцінки обставинам встановлення перевіркою заниження ФОП у 2015-2018 роках чистого опдатковуваного доходу, який є базою для нарахування єдиного внеску, внаслідок чого констатовано порушення п.2 ч.1 ст.7, ч.5 ст.8, ч.2 ст. 9 Закону №2464 та донараховано єдиний внесок на загальну суму 78000,93 грн (в т.ч. за 2015 рік - 20914,79 грн, за 2016 рік - 51870,72 грн, за 2017 рік - 2747,52 грн, за 2018 рік - 2467,90 грн) та застосовано штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів єдиного внеску за 2015-2018 роки.

В обгрунтування правомірності рішень скаржник зазначає, що перевіркою було встановлено розбіжність витрат, пов`язаних з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 , в загальній сумі 45371,68 грн за 2016-2018 роки, яка виникла в результаті неналежного ведення Книги обліку доходів і витрат та зайвого включення до документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, що відображені в додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016-2018 роки, витрат, які не відповідають передбаченому пп.177.4 ст. 177 ПК України переліку, серед яких виокремлює витрати на оплату праці та донарахування на заробітну плату (декретні виплати, які були виплачені за рахунок коштів соціального страхування), витрати не пов`язані із провадженням господарської діяльності підприємця (витрати на транспортування, діагностику та ремонт печі, розстійної шафи та тістоміса, транспортування та перевірку ваг).

Крім того, в порушення вимог п.4 ч.2 ст. 6 Закону №2464 звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого внеску за 2016 рік позивачем не надано.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що у період з 12.06.2019 по 04.07.2019 посадовими особами ГУ ДФС у Волинській області було проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності суб`єкта господарської діяльності ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов`язкових платежів) за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання законодавства щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 11.07.2019 №14308/03-20-13-02-, за висновками якого позивачем порушено, зокрема, п. 1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7, ч.5 ст.8, ч.2 ст.9 порядку обчислення і сплати єдиного внеску Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» та пп.3 п.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо повноти нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску внаслідок заниження бази нарахування єдиного внеску за 2015р., за 2016р., за 2017р. та за 2018р.

ГУ ДФС у Волинській області на підставі згаданих висновків акту перевірки прийнято вимогу про сплату боргу від 08.08.2019 №Ф- в розмірі 78 000,93 грн та рішення про застосування штрафних санкцій від 08.08.2019 № в сумі 24 723,43 грн.

Позивач, вважаючи прийняті Головним управлінням ДФС у Волинській області вимогу про сплату боргу від 08.08.2019 №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 08.08.2019 № протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно ст. 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, що повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум витрат виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця розрахункових документів; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

В акті перевірки від 11.07.2019 №14308/03-20-13-02- контролюючим органом зазначено, що використовуючи книги обліку доходів і витрат, первинні документи, надані до перевірки, встановлено, що позивачем включено до складу витрат 2015-2018 р.р. витрати, які не передбачені п.177.4 ст. 177 ПК України та не пов`язані із провадженням господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, розбіжність за 2015 рік в сумі 60273.33 грн виникла в результаті:

-заниженого чистого доходу за рахунок не включення до валового доходу сум акцизного податку.

Розбіжність за 2016 рік в сумі 235 775,76 грн виникла в результаті:

-чистого доходу за даними податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік у сумі 43 900,89 грн;

-заниження чистого доходу за рахунок не включення до валового доходу сум акцизного податку в сумі 170 209,23 грн;

-заниження чистого доходу за рахунок завищення валових витрат на 21 665,64 грн, в т.ч.:

-включення до складу витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату витрат в сумі 13 044,80 грн (включено декретні виплати, які були виплачені за рахунок коштів соціального страхування);

-включення до складу інших витрат, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг, витрат в сумі 8 620,84 грн, що не пов`язані із провадженням господарської діяльності підприємця (включено витрати на транспортування, діагностику та ремонт печі, ремонт розстійної шафи та ремонт тістоміса).

Також у 2016 році платником не було подано звіту по ЄСВ.

Розбіжність за 2017 рік в сумі 12 488,51 грн виникла в результаті неналежного ведення Книги обліку доходів і витрат та зайвого включення ФОП ОСОБА_1 до документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, що відображені в додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 ріквитрат, які не відповідають переліку витрат відповідно до пп. 177.4 ст.177 ПК України, а саме:

-до складу витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату витрат в сумі 6336,00 грн;

-до складу інших витрат, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг, витрат в сумі 6 152,51 грн, що не пов`язані із провадженням господарської діяльності підприємця (включено витрати на транспортування, діагностику та ремонт печі та ремонт тістоміса в сумі 5 145,00 грн та витрат на транспортування і перевірку ваги в сумі 1 007,51 грн).

Розбіжність за 2018 рік в сумі 11 217,53 грн виникла в результаті неналежного ведення Книги обліку доходів і витрат та зайвого включення ФОП ОСОБА_1 до документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, що відображені в додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік витрат, які не відповідають переліку витрат відповідно до пп. 177.4 ст.177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями, а саме:

-до складу інших витрат, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг, витрат в сумі 11 217,53 грн., що не пов`язані із здійсненням господарської діяльності підприємця та витрат, що не підтверджені документально (включено витрати на транспортування та ремонт печі, на придбання таймера для духовки в сумі 3 350,00 грн, включено витрати, що не підтверджені документально (витрати на електроенергію в сумі 1 367,49 грн та витрати на оренду приміщення в сумі 6 500,04 грн).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суми акцизного податку не включаються до складу доходу фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, пунктом 14.1 статті 14 ПК України визначено, що акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом, що включаються до ціни таких товарів (продукції) (підпункт 14.1.4); податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до розділу V цього Кодексу(підпункт 14.1. 178).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що акцизний податок та податок на додану вартість є непрямими податками, природа яких полягає в тому, що такі податки є частиною вартості товару (послуги), яку сплачує покупець товару або послуги, а особою, зобов`язаною перерахувати такий податок до бюджету, є продавець товару або послуги.

Відповідно до підпункту 212.1.11 пункту 212.1 статті 212 ПК України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» з 01 січня 2015 року платниками акцизного податку є особа - суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Таким чином, з 01 січня 2015 року платниками акцизного збору є, в тому числі, фізичні особи- підприємці, що обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

За змістом пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Слід зазначити, що не вся виручка, отримана фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності є об`єктом оподаткування.

Так, згідно з пунктом 177.3 статті 177 ПК України (в редакції до 01 січня 2017 року) для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Законом України № 1797-VIII від 21.12.2016 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», який набув чинності із 01 січня 2017 року, внесенні зміни в Податковий кодекс України, згідно яких пункт 177.3 статті 177 доповнено підпунктом 177.3.1 в такій редакції: «не включаються до доходу фізичної особи - підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів».

Таким чином, з 01.01.2017 законодавець чітко визначив, що акцизний податок з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів фізичною особою - підприємцем не включається до доходу.

Відсутність такого визначення до 01.01.2017 не є підставою для віднесення акцизного податку, отриманого позивачем у 2015 та 2016 роках з реалізованих підакцизних товарів та сплаченого до бюджету до його доходу у сумі 58 360,84 грн (20 914,79 за 2015р. + 37 446,05 за 2016р.), оскільки фактично позивач не отримав доходу, а правова природа податку на додану вартість та акцизного податку є однакова.

Також згідно з підпунктом 6.1 пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290 (далі - Стандарт № 15), не визнаються доходами такі надходження від інших осіб, зокрема, сума податку на додану вартість, акцизів, інших податків і обов`язкових платежів, що підлягають перерахуванню до бюджету й позабюджетних фондів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про те, що акцизний податок не є доходом фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, який підлягає оподаткуванню.

Підтвердженням зазначеного є внесенні Законом України № 1797-VIII від 21.12.2016 зміни в пункт 177.3 статті 177 ПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що в силу приписів підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що не зважаючи на відсутність до 01 січня 2017 року чіткого визначення у ПК України права фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування не включати до доходу суми акцизного податку з реалізованих в порядку роздрібної торгівлі підакцизних товарів, у 2015-2016 роках позивач правомірно не включив акцизний податок до доходу, оскільки він повністю перерахував вказаний податок до бюджету, що свідчить про відсутність доходу на суму зазначеного податку.

Також судом першої інстанції встановлено протиправність донарахування позивачу ЄСВ у сумі 9658,21 грн за даними податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 у сумі 43 900,89 грн. Судом слушно вказано на те, що позивачем було самостійно сплачено єдиний внесок за 2016 рік за результатом нарахованого чистого доходу за даними податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік у сумі 43 900,89 грн, що підтверджується також скріншотом з Електронного кабінету платника.

Щодо правомірності включення витрат на оплату праці та нарахувань на заробітну плату витрат в сумі 13 044,80 грн та 6 336 грн (включено декретні виплати, які були виплачені за рахунок коштів соціального страхування) судом першої інстанції встановлено, що вказані виплати були включені ФОП ОСОБА_1 в дохід за вказані аналогічні періоди, а тому ці ж суми включено до складу витрат на оплату праці. Суд правомірно виходив з того, що хоча вказані виплати не мають включатись в дохід підприємця, однак у зв`язку із їх відображенням у доходах - такі слід було віднести також і до витрат.

Щодо включення до складу інших витрат, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг (витрати на транспортування, діагностику та ремонт печі, ремонт розстійної шафи та ремонт тістоміса) суд виходить з наступного.

Нормами п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, віднесено:

177.4.1 витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2 витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3 суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4 інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За правилами, визначеними пп.177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до п.177.5 ст.177 ПК України фізичні особи-підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Підпунктом 177.5.3 п.177.5 ст.177 ПК України визначено, що остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб та збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності на підставі документального підтвердження факту їх сплати.

Відповідно до п.177.10 ст.177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

З огляду на наведені норми, для визначення об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб для фізичної особи-підприємця необхідно встановити загальний оподатковуваний дохід звітного періоду та обсяг витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності.

При цьому загальний оподатковуваний дохід звітного періоду та обсяг витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, встановлюються на підставі даних Книги обліку доходів і витрат, підтверджених первинними документами щодо походження товару та документами щодо здійснених витрат. Ці самі дані використовуються фізичною особою-підприємцем при заповненні податкової декларації про майновий стан та доходи.

Висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки, зводяться до безпідставного відображення у податковій звітності витрат на транспортування, діагностику та ремонт печі, ремонт розстійної шафи, ремонт тістоміса, витрати на транспортування, діагностику та ремонт печі та ремонт тістоміса, витрат на транспортування і перевірку ваги, на транспортування та ремонт печі, на придбання таймера для духовки, на електроенергію та витрати на оренду приміщення.

Однак наявними у матеріалах справи доказами підтверджується як реальність понесення позивачем таких витрат, так і їх пов`язанність із здійсненням господарської діяльності позивачем.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність прийняття відповідачем рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом єдиного внеску та вимоги про сплату боргу (недоїмки), якою визначена заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виходячи з наступного.

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 -1 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Тобто, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Суд також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Крім цього, у п. 50 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» ЄСПЛ, зокрема зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Оскільки висновки податкового органу щодо заниження позивачем чистого доходу спростовано судом в процесі розгляду справи та підтверджено самостійну сплату ЄСВ за 2016 рік, застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом єдиного внеску є неправомірним, а вимога про сплату боргу є протиправною з огляду на те, що визначені контролюючим органом податкові зобов`язання є похідними від визначення розміру чистого доходу позивача.

Натомість, відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення та вимоги.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувані позивачем рішення та вимога є протиправними, прийнятими з порушенням принципів, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком їх скасування.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства Українирішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі №140/3829/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний