Справа № 460/2230/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/2230/21 пров. № А/857/21024/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Онишкевича Т. В., Судової-Хомюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Гудимою Н. С. у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

25.03.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому просить:

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки;

визнати службу в органах податкової міліції як стаж роботи в галузі права, зокрема, в період з 09.10.2017 по 23.10.2020 - 3 роки 14 днів або інший строк стажу роботи в галузі права встановлений судом;

зобов`язати відповідача зарахувати службу в органах податкової міліції до стажу роботи в галузі права, зокрема, в період з 09.10.2017 по 23.10.2020 - 3 роки 14 днів або інший встановлений судом строк роботи в галузі права.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення (заробітної плати) станом на день звільнення 23.12.2020; зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення (заробітної плати) станом на день звільнення 23.12.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи, просить скасувати судове рішення в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове - про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що визнання судом стажу роботи в галузі права не суперечить жодній чинній нормі законодавства, а тому суд вправі обрати будь-який спосіб захисту його права на зарахування служби в органах податкової міліції до стажу роботи в галузі права і забезпечити ефективний захист такого права. Зазначає, що перебуваючи на службі в органах податкової міліції він займався правозастосовчою діяльністю, зокрема, виконував доручення слідчого, здійснював оперативне супроводження кримінальних проваджень, допитував свідків, залучався до слідчих дій та заходів забезпечення кримінального провадження, складав протоколи про адміністративні правопорушення та формував адміністративні провадження з подальшим направленням до суду тощо, що підтверджує його роботу в галузі права.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене та беручи до уваги доводи і вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог про визнання служби позивача в органах податкової міліції як стажу роботи в галузі права та зобов`язання відповідача зарахувати службу позивача в органах податкової міліції до стажу роботи в галузі права.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01.09.2013 по 23.12.2020 проходив службу в органах податкової міліції.

Наказом в.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 11.12.2020 №333-о старшого лейтенанта податкової міліції ОСОБА_1, який перебуває у розпорядженні Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, з 23.12.2020 звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом "ж" (за власним бажанням).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання і зарахування служби позивача в органах податкової міліції як стажу роботи в галузі права, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не приймав жодного владно-управлінського рішення щодо невизнання періоду роботи позивача в податковій поліції з 09.10.2017 по 23.10.2020 як стажу в галузі права, а позивач в свою чергу не звертався до відповідача із відповідною заявою, відтак, стверджувати про наявність порушеного права позивача немає підстав.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

При тлумаченні вище згаданих норм права, Верховний Суд України у постанові від 15.12.2015 у справі №800/206/15 вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України у Рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 і зазначено, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;(г) є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 01.09.2013 по 23.12.2020 проходив службу в органах податкової міліції.

Позивач ні під час проходження служби, ні після його звільнення зі служби не звертався до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про зарахування його служби в органах податкової міліції до стажу роботи в галузі права, зокрема, в період з 09.10.2017 по 23.10.2020 - 3 роки 14 днів, відтак, відповідач не приймав жодного владно-управлінського рішення щодо вказаного питання.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин відповідач - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби не допустив протиправних дій чи бездіяльності та не приймав рішень стосовно визнання служби позивача в податковій міліції як стажу роботи в галузі права.

Більше того, апеляційний суд звертає увагу, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Натомість, Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби як суб`єкт владних повноважень не наділений повноваженнями зараховувати будь-який стаж працівників до стажу роботи в галузі права.

Таким чином, позивачем не доведено допущення Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби дій чи бездіяльності, які б зумовили виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача чи їх порушення, що підлягають захисту чи відновленню в порядку адміністративного судочинства, а тому судом першої інстанції зроблено правильний висновок про безпідставність позову ОСОБА_1 у переглядуваній частині.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04). Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права в частині відмови в задоволенні позову, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 460/2230/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 31.03.2022