Справа № 400/6756/21
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/6756/21
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просить суд зобов`язати відповідача зняти арешт з усього нерухомого майна позивача в рамках виконавчого провадження № 32903892.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2011 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 КК України і призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Крім цього, вироком з позивача стягнуті кошти на користь потерпілої ОСОБА_2 та судові витрати. За виконавчим листом суду, ДВС відкрило виконавче провадження. Позивач систематично виплачував кошти на користь ОСОБА_2 до її смерті в 2014 р. З листа Міністерства юстиції України позивач дізнався про наявність чинного арешту його майна, накладеного в рамках виконавчого провадження щодо примусового виконання вироку суду. В травні 2014 року виконавчий документ було повернуто стягувачу, а виконавче провадження завершено і в 2018 році знищено у зв`язку із спливом строку зберігання. На думку позивача, відповідач допустив бездіяльність, не знявши арешт з майна одночасно з поверненням виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з чим повинен відновити права позивача, знявши арешт, так як наявність чинного арешту перешкоджає позивачу розпоряджатись власним майном і відновити свої права в іншому порядку він не може.

У відзиві відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та вважає, що на момент поверненням виконавчого документа стягувачу в 2014 році не малось законних підстав для заняття арешту. Крім цього, відзив містить пояснення, з яких слідує, що відповідач вважає, що такі позовні вимоги слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056, ) задоволено. Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 32903892 від 2 квітня 2014 року визнано протиправною та скасовано. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Інгульським відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєва Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясовані судом обставини, що мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, вироком Ленінського районного суду від 04 травня 2011 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Також вироком на користь потерпілої ОСОБА_2 стягнуто 7 122,85 грн. матеріальної шкоди та 150 000 грн. моральної шкоди, стягнуто 6 254,57 грн. судових витрат на проведення судових експертиз (а.с. 27-25).

Згідно відповіді Міністерства юстиції України, за цим рішенням суду 07 червня 2012 року ДВС відкрито виконавче провадження №32903892. 02 квітня 2014 року у виконавчому провадженні прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 14 травня 2014 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ст.47 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження». 19 лютого 2018 року виконавче провадження було знищене (а.с. 5-6).

Також у листі відзначено, що ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII передбачає вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна і жодна з них не може бути застосована до спірних правовідносин, а тому спірне питання має вирішувати суд.

Як слідує з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт на майно ОСОБА_1 накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 квітня 2012 року, прийнятою у виконавчому провадженні №32903892 (а.с. 20-21).

Дані про наявність обтяжень майна позивача в межах інших виконавчих проваджень реєстр не містить.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до вимог ст.47 ч.1 п.2 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин та прийняття відповідачем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, передбачала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований (ст.47 ч.4 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV).

Отже, у виконавчому провадженні №32903892, в межах якого накладено арешт на майно позивача, стягувачу було повернуто виконавчий документ.

Відповідно до вимог ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, наведена норма ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, яка визначала правові наслідки завершення виконавчого провадження, в тому числі і через повернення виконавчого документа стягувачу, покладала на відповідача обов`язок зняти арешт з майна боржника, а тому, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, відповідач допустив бездіяльність, не виконавши імперативні приписи закону.

Відповідно до вимог ст.57 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV та ст.56 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до вимог п.15 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень при скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до вимог ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

З огляду на те, що згідно даних Міністерства юстиції України та відповідача, на теперішній час відсутнє інше виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 за виконавчим листом, виданим Ленінським районним судом м. Миколаєва, тому наявність чинного арешту майна позивача не відповідає меті застосування інституту арешту майна боржника.

Отже, на теперішній час має місце ситуація, коли наявність чинного арешту, без виконавчого провадження, порушує права позивача.

Статтею 59 ч.4 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII передбачені підстави для зняття арешту з майна (коштів) боржника і жодна з них не може бути застосована до даного спору, до того ж всі вони можуть бути застосовані виключно у разі наявності виконавчого провадження.

Таким чином, на підставі наведеного, права позивача підлягають судовому захисту у зв`язку з неможливістю їх відновлення в інший спосіб іншими органами.

Позивач для захисту своїх прав просить суд покласти на відповідача обов`язок зняти арешт з усього нерухомого майна, але як вже зазначалось раніше, арешт на майно позивача накладено індивідуально визначеною постановою (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 квітня 2014 року ВП №32903892), відповідно, для скасування арешту, підлягає скасуванню саме ця постанова.

Стаття 245 ч.2 п.10 КАС України надає суду право у разі задоволення позову прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відновлення прав позивача повинно відбуватись шляхом скасування постанови, якою накладено арешт.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позовні вимоги не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2021 року, якою клопотання засудженого ОСОБА_1 про оскарження бездіяльності державного виконавця, яке полягає у незнятті арешту, повернуто заявнику без розгляду з мотивів того, що як КПК України (в редакції 1960 року), за яким позивача було засуджено, так і КПК України (в редакції 2012 року), який діє на теперішній час, не передбачає можливості оскарження дій (бездіяльності) чи рішень державного виконавця (а.с. 7-9).

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №824/297/18-а, спір з приводу оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого судом у кримінальній справі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки КПК України не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.