Справа № 420/6625/21
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6625/21
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

за участі секретаря Вознюк Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року по справі за позовом Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги в частині,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати Вимогу Південного офісу Держаудитслужби від 23.03.2021 року №151520-14/1539-2021 у частині, якою зобов`язано:

забезпечити відшкодування відповідно до норм статей 130-136 Кодексу законів про працю України на користь місцевого бюджету шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, у загальній сумі 1 917 865,04 гривень;

провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо надмірно перерахованих сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зарахувати на рахунок майбутніх платежів зайво сплачені кошти в сумі 435 330,63 грн. щодо суми у розмірі 420 913,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що здійснена ним виплата допомоги на оздоровлення у середньомісячному розмірі відповідає вимогам чинного законодавства та прямо передбачена укладеним колективним договором, тому у нього відсутній обов`язок відшкодування коштів проведення взаємозвірок щодо надмірно перерахованих сум.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського адміністративного суду від 21 вересня 2021 року позов задоволено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що положення ч. 5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та пп. 3 п. 2 Постанови КМУ № 268 разом зі статтею 13 Закону України «Про оплату праці» по - різному визначають розмір матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

При цьому суд вказав на роз`яснення, які містяться в листах Мінсоцполітики від 16.10.2009 року №620/13/84-09, від 19.07.2010 року №671/13-84-10, від 11.09.2013 року №10212/0/14-13/13, відповідно до яких передбачена пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки обов`язково має виплачуватися у розмірі посадового окладу, а за наявності коштів у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Судом визначено, що в умовах правової невизначеності та можливості двозначного трактування норм національного законодавства, дії позивача не можуть бути визначені як протиправні та на нього не може бути покладена будь-яка фінансова відповідальність.

Крім того судом визначено, що спірні пункти вимоги не можуть бути виконані тим способом, який визначив відповідач в цих пунктах, навіть за умови, якщо має місце порушення закону, яке стало підставою для пред`явлення таких вимог, оскільки відсутні правові підстави для утримання чи стягнення з працівника коштів, які були зайво йому виплачені внаслідок помилки роботодавця, окрім добровільного їх повернення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, Південний офіс Держаудитслужби просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування наведених в апеляційній скарзі доводів апелянт зазначив, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення посадових осіб позивача регламентована ч. 5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та повинна була виплачуватись у розмірі посадового окладу, а не середньомісячної заробітної плати.

Апелянт зазначає, що судом безпідставно здійснено посилання на приписи пп.3 п.2 Постанови КМУ №268, оскільки чинні вимоги Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не встановлюють регулювання порядку виплати заробітної плати постановами Кабінету Міністрів України.

На думку апелянта, існує єдине нормативне регулювання розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, яке визначене ч. 5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Таким чином позивачем заподіяно державі шкоди внаслідок неправильного нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у загальній сумі 1 917 865,04 гривень та з вказаної суми зайво сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 435 330,63 грн.

З огляду на зазначене посадовими особами контролюючого органу правомірно винесено вимогу від 23.03.2021 року №151520-14/1539-2021.

Крім того апелянт зазначає, що винесення оскаржуваної вимоги не порушує права позивача, оскільки збитки, щодо наявності яких зроблено висновок, можуть бути стягнуті виключно у судовому порядку.

Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з мотивів та підстав, які наведені у позовній заяві.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судовою колегією, Південний офіс Держаудитслужби провів ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради за період з 01.01.2018 року по 31.08.2020 року, результати якої оформлені актом ревізії від 15.02.2021 року №20-11/09 (а.с. 15-28).

З огляду на встановлені порушення законодавства Південний офіс Держаудитслужби прийняв Вимогу щодо усунення виявлених порушень, якою Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради зобов`язано забезпечити відшкодування матеріальної допомоги на оздоровлення, у загальній сумі 1 917 865,04 гривень та провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо надмірно перерахованих сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 33-34).

Законність вказаної вимоги є предметом спору у справі, що розглядається.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені Законом України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі Закон № 2939-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю) (частина перша статті 1 Закону №2939-XII).

За приписами частини другої статті 1 Закону №2939-XII орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, Бюджетним кодексом України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2939-XII серед головних завдань органу державного фінансового контролю є, зокрема здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у […] в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів […] або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно.

Відповідно до частин другої та третьої статті 2 Закону №2939-XII державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року №43 затверджено Положення про Державну аудиторську службу (далі Положення; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Підпунктом 3 пункту 4 Положення визначено, що Держаудитслужба реалізує державний фінансовий контроль через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Частиною 5 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-ІІІ визначено, що посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Статтею 13 Закону України «Про оплату праці» (в редакції Закону N107-VI 107-17 від 28.12.2007 року) передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Вказану зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Таким чином, статтею 13 Закону України «Про оплату праці» (у чинній редакції) передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Питання оплати праці, преміювання та надання матеріальної допомоги працівникам органів місцевого самоврядування унормовуються постановою Кабінету Міністрів України постановою «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року №268 зі змінами та доповненнями (надалі Постанова КМУ №268).

Відповідно до пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Згідно пп.2 п.6 Постанови КМУ №268 преміювання сільських, селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.

Згідно пункту 8 Постанови КМУ №268 видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.

Судова колегія провела аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, внаслідок чого дійшла обґрунтованого висновку про те, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання.

Однак механізм відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю передбачає зазначення про них у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, відтак наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься), і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата указала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, і Велика Палата не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.

Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

Таку ж саму правову позицію Верховний Суд застосував, зокрема у постановах від 22 жовтня 2020 року у справі № 820/3089/17, від 31 травня 2021 року у справі № 826/18686/16 та від 31 серпня 2021 року у справі № 160/5323/20.

Стосовно суті виявлених порушень та правомірності винесення оскаржуваної вимоги судова колегія визначає наступне.

Судова колегія встановила, що відповідно до Закону України «Про колективні договори та угоди» в Білгород-Дністровській міській раді укладено колективний договір на 2017- 2018 роки, схвалений на загальних зборах трудового колективу протокол №2 від 09.08.2017 року та зареєстрований Управлінням соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради за реєстраційним №80 від 19.09.2011 року (а.с. 35-43).

Сторонами даного колективного договору є уповноважений орган (Адміністрація) виконавчий комітетом Білгород-Дністровської міської ради та трудовий колектив Білгород-Дністровської міської ради (п. 1.3 договору).

Положення колективного договору поширюються на всіх працівників міської ради та її виконавчих органів незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для Адміністрації, так і для кожного члена трудового колективу.

Даний колективний договір укладено на 2017 - 2018 роки, і вступив в силу з дня його підписання сторонами і діє до прийняття нового договору (п. 1.9 договору).

Питання оплати праці визначені розділом « 3. Оплата праці» колективного договору.

Наведене свідчить, що протягом періоду, що підлягав перевірці - з 01.01.2018 по 31.08.2020 року, питання оплати праці та порядок надання інших виплат у виконавчому комітету Білгород-Дністровської міської ради регулювалися, у тому числі, зазначеним вище колективним договором.

Пунктом 3.9 колективного договору встановлено, що посадовим особам місцевого самоврядування надається основна щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Зазначене положення колективного договору забезпечує виконання ч. 5 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та відповідає пп. 3 п. 2 Постанови КМУ від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

Позивач підтвердив, що враховуючи обов`язковість положень колективного договору та його узгодженість з нормами права, які регулюють питання оплати праці, приймаючи до уваги положення статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», ст. 8 Закону України «Про оплату праці», положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 р. №268, статті 18 КЗпПУ та статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», позивачем правомірно виплачувалася допомога на оздоровлення саме у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Крім того судова колегія звертає увагу, що за наслідком здійсненого контролю не було встановлено, що виплата матеріальної допомоги здійснено поза межами бюджетних асигнувань.

Також матеріали справи містять відомості про розподіли видатків міського бюджету та звіти про використання коштів за 2018-2020 роки, відповідно до яких судова колегія вбачає, що виплата заробітної плати разом з матеріальними допомогами здійснена у межах бюджетних асигнувань.

Отже, положення ч.5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та пп. 3 п. 2 Постанови КМУ №268 разом зі статтею 13 Закону України «Про оплату праці» по - різному визначають розмір матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Міністерство соціальної політики України, до основних завдань якого входило, зокрема забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, узагальнення практики застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, не однократно надавались відповідні роз`яснення з вказаного спірного питання.

Такі роз`яснення були надані листами Мінсоцполітики від 16.10.2009 року №620/13/84-09, від 19.07.2010 року №671/13-84-10, від 11.09.2013 року №10212/0/14-13/13, в яких дане міністерство роз`яснювало, що передбачена пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки обов`язково має виплачуватися у розмірі посадового окладу, а за наявності коштів у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Таким чином, Мінсоцполітики у вказаних роз`ясненнях фактично визначило мінімальні та максимальні межі вказаної матеріальної допомоги, а саме: мінімум згідно ч.5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у розмірі посадового окладу, а максимум згідно пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Враховуючи, що виплачуючи матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати, позивач діяв в умовах недостатньої правової визначеності в такому питанні та при існуванні вищенаведених роз`яснень профільного Міністерства соціальної політики України, суд, виходячи із закріпленого в ст.6 КАС України принципу верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності, приходить до висновку, що такі дії позивача не можуть вважатися протиправними.

Посилання відповідача на роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби №111-р/з від 03.08.2020 року «Щодо визначення розміру матеріальної допомоги при наданні щорічної відпустки посадовим особам місцевого самоврядування», суд відхиляє, оскільки, по-перше цих роз`яснень не існувало під час проведення позивачем вищевказаних виплат, а по-друге ці роз`яснення самі по собі не усувають вищевказану колізію положень ч.5 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та пп.3 п.2 Постанови КМУ №268 у поєднанні зі статтею 13 Закону України «Про оплату праці».

У рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у рішенні від 13.12.2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

У рішенні від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» Європейського суду з прав людини зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Тобто право виплати матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника визначено чинними нормативними актами, відповідає чинним колективним трудовим угодам та здійснено у межах бюджетних асигнувань, що виключає її визначення, як «необґрунтованого видатку» та, як наслідок, винесення у відношенні позивача вимоги у оскаржуваній частині.

Також судова колегія вважає за необхідне додатково зазначити, що вимога, яку орган державного фінансового контролю може пред`явити з метою усунення виявлених порушень законодавства, повинна бути чіткою, зрозумілою та виконуваною тим способом, який в ній викладений.

Суд вважає, що спірні пункти вимоги не можуть бути виконані тим способом, який визначив відповідач в цих пунктах, навіть за умови, якщо має місце порушення закону, яке стало підставою для пред`явлення таких вимог.

Як вже зазначено вище, в пункті 1 спірної вимоги відповідач вимагає від позивача забезпечити відшкодування заподіяної шкоди на суму 1917865,04 грн. внаслідок неправильного нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при надані щорічної відпустки, в порядку, передбаченому статтями 130-136 КЗпПУ.

Однак цими нормами визначаються підстави та порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна працівником підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

В даній справі відповідач визначив розмір шкоди в сумі 1 9178 65,04 грн., стверджуючи про допущену Виконавчим комітетом Білгород - Дністровської міської ради помилку при виплаті своїм працівникам матеріальної допомоги. В даному випадку відповідачем самостійно визначено, що шкода заподіяна самим роботодавцем, а не працівником, що виключає застосування приписів статей 130-136 КЗпПУ до спірних правовідносин.

Окремо судова колегія наголошує на положеннях ст. 127 КЗпП, відповідно до якої помилково виплачені працівнику кошти можуть бути утримані із заробітної плати такого працівника, але лише в тому випадку, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, і якщо наказ (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про таке відрахування буде винесено не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Національне законодавство не встановлює жодних інших правових механізмів для утримання чи стягнення з працівника коштів, які були зайво йому виплачені внаслідок помилки роботодавця.

Повернення зайво виплачених коштів працівнику є його правом, яке може бути реалізовано виключно внаслідок добровільного їх повернення, однак такі обов`язки не можуть бути покладені в основу вимоги органу державного фінансового контролю, яка направляється до підконтрольної установи з метою усунення виявлених ревізією порушень, оскільки виключає законну процедуру повернення роботодавцем відповідних сум.

Як наслідок, не може бути виконаний і пункт 2 спірної вимоги, в якому відповідач вимагає від позивача вчинити дії по зарахуванню зайво сплачених суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальному розмірі 420 913,08 тис. грн. в рахунок майбутніх платежів по ЄСВ, оскільки це також залежить від добровільного повернення працівниками позивача тих сум, які відповідач вважає зайво виплаченими.

Таким чином спірні пункти вимоги є неправомірними як з точки зору підстав для їх винесення та виключають реальну можливість їх виконання.

Підсумовуючи викладене судова колегія обґрунтовано вважає, що доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст.316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 28 березня 2022 року.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.