Справа № 420/16353/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/16353/21
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу 25 прикордонного загону (військова частини НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України (військова частини НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення 21.05.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби у розмірі 83625,23 гривень;

- визнати протиправними дії відповідача щодо утримання з індексації грошового забезпечення податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень;

- зобов`язати відповідача виплатити компенсацію податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 31.08.2021 року у сумі 367437,75 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили підтверджений факт порушення відповідачем прав позивача під час здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні. Зокрема, позивачеві не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

На виконання рішення суду відповідачем виплачена позивачу індексація грошового забезпечення, однак, утримано податок на доходи фізичних осіб та не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнані протиправними дії відповідача щодо утримання з індексації грошового забезпечення позивача податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень.

Зобов`язано відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення у розмірі 15052,54 (п`ятнадцять тисяч п`ятдесят дві гривні п`ятдесят чотири копійки) гривень.

Визнана протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 11.08.2021 року, включно.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 21.05.2019 року по 11.08.2021 року, включно, у розмірі 68285,76 (шістдесят вісім тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень сімдесят шість копійок) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі 25 прикордонний загін (військова частини НОМЕР_1 ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про неврахування судом першої інстанції того факту, що індексація грошового забезпечення була виплачена позивачу згідно рішення суду вже після звільнення військовослужбовця з військової служби, а тому виплату, що бралася до уваги судом першої інстанції, як коефіцієнт при розрахунку співмірності, не можна вважати структурною складовою грошового забезпечення, внаслідок чого і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що згідно витягу з наказу відповідача (по особовому складу) №223-ОС від 21 травня 2019 року, позивач звільнений з військової служби за пунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з 21 травня 2019 року виключений зі списків особового складу (а.с.9).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року, було зобов`язано Білгород-Дністровський прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення позивача за період 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, згідно з п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року з встановленням для обчислення індексації грошового забезпечення місяць підвищення тарифних ставок (окладів) базового місяця січень 2008 року та зобов`язано Білгород-Дністровський прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу різницю індексації з січня 2016 року по лютий 2018 рік, враховуючи виплачену індексацію в сумі 14768,42 гривень.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року, Білгород-Дністровським прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, 12 серпня 2021 року перераховано на картковий рахунок позивача 71044,14 гривень з утриманням 1,5 % військового збору та 18% податку на доходи фізичних осіб (а.с.10-12).

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права та не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Так, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року індексація грошового забезпечення позивача за період з січня 2016 року по лютий 2018 рік була виплачена відповідачем 12 серпня 2021 року (а.с.12).

Отже, вказані виплати сплачені позивачу поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

При визначенні розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача суд першої інстанції також правильно врахував розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період затримки, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, принцип справедливості та співмірності.

Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб визначаються Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі - Порядок).

Відповідно до п.п. 3, 4 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Отже, зазначений Порядок передбачає, що одночасно з виплатою грошового забезпечення установи (організації, підприємства), що утримують, зокрема, військовослужбовців, виплачують їм грошову компенсацію, яка повністю відшкодовує втрату частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, пов`язану з утриманням податку з доходів фізичних осіб.

Порядок не визначає вичерпного переліку виплат, щодо яких застосовується механізм нарахування грошової компенсації, однак передбачає, що такі виплати мають бути одержані у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Апеляційний суд враховує, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні безумовно пов`язана з проходженням позивачем військової служби, однак його нарахування обумовлене порушенням з боку відповідача строків виплати належних позивачу сум при звільненні, а не з особливостями виконання позивачем своїх обов`язків під час проходження служби.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку тане входить до структури заробітної плати.

З огляду на правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та підстави для його нарахування, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час виплати таких коштів положення п. 3 Порядку не застосовуються.

Як правильно встановив суд першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, період затримки розрахунку з позивачем складає 814 календарних дні та 559 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 21.05.2019 року (виключення позивача зі списків особового складу) по 11.08.2021 року включно (останній день затримки перед днем виплат).

Згідно з довідкою наданою відповідачем (особова картка грошового забезпечення за березень-квітень 2019 року), середньоденне грошове забезпечення позивача становить 678,65 гривень (27146,18 гривень (сума грошового забезпечення)/40 (робочих днів березня/квітня 2019 року) (а.с.56).

Враховуючи вищевикладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 379367,86 гривень (із розрахунку 678,65 гривень*559 робочих днів).

Апеляційний суд погоджується із зауваженнями суду першої інстанції стосовно того, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 379367,86 гривень, що значно перевищує розмір невиплаченої позивачеві суми при звільненні (71044,14 гривень виплаченої індексації), а тому, до даних правовідносин необхідно застосувати принцип співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тощо.

Істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,18% (71044,14 гривень/379367,86 (сума коштів отриманих на виконання рішення суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку = 0,18 %).

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 678,65 (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,18 % (істотність частки) х 559 (дні затримки розрахунку) = 68285,76 гривень.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 68285,76 гривень, з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум у порівнянні із середнім заробітком позивача.

Крім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд першої інстанції також правильно врахував і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплата усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

Зокрема причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм права щодо виплатити позивачеві індексації грошового забезпечення. У зв`язку з цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи №420/619/21. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 229, 242, 257, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу 25 прикордонного загону (військова частини НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у справі № 420/16353/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.03.2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.