Справа № 380/757/20
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2022-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/757/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2022 року

15 год. 08 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Лубоцької Н. І., представниці відповідача Лупійчук Б. В. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії -

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової прокуратури Західного регіону України (далі - відповідач), у якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (вх. № 9671 від 20.02.2020), просив:

- визнати дії відповідача, щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370 протиправними;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову у розмірі 9496,36 грн;

- визнати дії відповідача, щодо зменшення розмірів виплачених позивачу матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення протиправними;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу різницю між фактично виплаченими у 2016 році матеріальними допомогами на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та належними до виплати мені вказаними допомогами на загальну суму 14250 грн;

- визнати дії відповідача з нарахування позивачу у період з 05.01.2016 до 01.03.2018 грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок належного позивачу грошового забезпечення за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» та наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05.01.2016 до 01.03.2018;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку в сумі 1579,81 грн.

Ухвалою від 28.01.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370 протиправними та зобов`язано відповідача виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову; визнано дії Військової прокуратури Західного регіону України, щодо зменшення розмірів виплачених ОСОБА_1 матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50 % від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення протиправними та зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченими у 2016 році матеріальними допомогами на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та належними до виплати вказаними допомогами з урахуванням раніше проведених виплат; визнано дії Військової прокуратури Західного регіону України з нарахування ОСОБА_1 у період з 05.01.2016 до 01.03.2018 грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними; зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням раніше проведених виплат; стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року у справі № 380/757/20 без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.11.2021 касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону задоволено частково; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 380/757/20 у частині задоволення позовних вимог про: визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо зменшення розміру виплаченої ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченою у 2016 році матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань та належною до виплати вказаної допомоги з урахуванням раніше проведеної виплати; визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370, та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову; стягнення з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, скасовано. Справу у цій частині направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 та постанову від 14.12.2020 залишено без змін.

Справа надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 19.11.2021. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Качур Р. П.

Ухвалою судді від 24.11.2021 прийнято адміністративну справу № 380/757/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог до провадження та призначено судове засідання у справі.

У судове засідання, призначене на 22.03.2022, позивач не з`явився, про час і дату судового засідання повідомлений належним чином.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні з військової служби, Військовою прокуратурою, протиправно на його думку, не проведено повний розрахунок належних йому виплат. Позивач зазначає, що порівнявши дані про отримане грошове забезпечення у електронній системі «Приват24» за період з 01.01.2016 по 15.01.2020 із зробленими особисто розрахунками, він дійшов висновку про невірне нарахування і виплату Військовою прокуратурою належного грошового забезпечення у зазначений період. Зокрема позивач дійшов висновку про нарахування та виплату йому спірних матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не у повному розмірі. Також позивач не погоджується з невиплатою йому підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370, оскільки, на його думку настання права та таку допомогу пов`язане з укладенням контракту, а не з переїздом в іншу місцевість. Відтак позивач звернувся до суду із цим позовом.

У судовому засіданні представниця відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві (вх. № 96433 від 20.12.2021). Щодо вимог позивача в частині нарахування та виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в неповному розмірі вказала, що виплату такої проведено позивачу у межах бюджетних призначень на виплату такого виду грошового забезпечення та у розмірі, встановленому Генеральною прокуратурою України. Також не погодилась з вимогами позивача щодо виплати йому підйомної допомоги у 2015 році з огляду на те, що останнім місце проживання не змінювалось, та ОСОБА_1 не переїжджав до іншого населеного пункту для несення військової служби. У частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку вказала, що невиплата звільненому працівнику всіх сум заробітної плати є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Стверджує, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні. Просила відмовити у задоволенні позову.

Суд заслухав пояснення представниці відповідача, з`ясував фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини та встановив таке.

ОСОБА_1 на підставі контракту від 14.02.2015 проходив військову службу у Збройних Силах України. Контракт укладено строком на п`ять років (том І; а.с. 11-15).

Наказом від 14.02.2015 № 138к був зарахований до списків особового складу Військової прокуратури Західного регіону (том І; а.с. 16).

Відповідно до наказу Військової прокуратури Західного регіону № 30к від 15.01.2020 полковника юстиції ОСОБА_1 з 15.01.2020 звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення у запас відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів, або проведенням організаційних заходів) та виключено із списків особового складу Військової прокуратури та всіх видів забезпечення (том І; а.с. 17).

Наказом Військової прокуратури Західного регіону від 25 лютого 2016 року «Про надання відпустки та матеріальної допомоги ОСОБА_1 » на підставі статті 10-1 Закону № 2011-XII позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 4 календарних дні із збереженням грошового та матеріального забезпечення за 2016 рік з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань.

З розрахункових листів за лютий та березень 2015 року слідує, що підйомну допомогу при призові на військову службу у 2015 році позивачу не виплачено (том І; а.с. 18).

Як слідує з розрахункового листа за лютий 2016 року позивачу виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік у розмірі 7225,30 грн (том І; а.с. 19).

Відомості про виплату підйомної допомоги у зв`язку з призовом на військову службу позивача у матеріалах справи відсутні.

Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 14.11.2019 у якому висловив небажання перераукладати контракт про проходження військової служби та на день звільнення просив виплатити належні до видачі грошові кошти, зокрема підйомну допомогу, не виплачену позивачу при призові на військову службу у 2015 році, у розмірі, передбаченому п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370, що діяла на момент призову позивача на військову службу та перерахувати розмір матеріальної для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік до розміру, визначеного ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (том І; а.с. 20-21).

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду із цим позовом.

При вирішенні спору по суті суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням військової служби та правовий статус військовослужбовця регулюються, зокрема, нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), які у цій постанові застосовуються Верховним Судом у редакціях станом на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаних із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призивом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб сержантського, старшинського і офіцерського складу.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини четвертої статті 27 Закону № 1697-VII військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII і проходять військову службу відповідно до Закону № 2232-XII та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби. Посади військових прокурорів та відповідні їм військові звання включаються в переліки військових посад.

Згідно з частиною другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до частини восьмої статті 81 Закону № 1697-VII грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 83 Закону № 1697-VII на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом № 2011-XII та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення розміру виплаченої ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення та зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченою у 2016 році матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань та належною до виплати вказаної допомоги з урахуванням раніше проведеної виплати суд зазначає таке.

Пунктом 1 Постанови № 1294 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Порядок надання військовослужбовцям грошової допомоги на оздоровлення станом та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань на час виникнення спірних правовідносин було врегульовано положеннями Закону № 2011-XII, Постанови № 1294 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260.

Так, за змістом пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення <…>.

Згідно з підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 1294 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пунктами 30.1 та 30.2 Розділу ХХХ Інструкції № 260 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абзац перший пункту 30.3. Розділу ХХХ Інструкції № 260).

Відповідно до пунктів 33.1 та 33.2 Розділу ХХХІІІ Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги (абзаци перший та другий пункту 33.3. Розділу ХХХІІІ Інструкції № 260) .

Пунктом 3 Наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» передбачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати за окремим рішенням Міністра оборони України.

Водночас порядок надання прокурорам матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань врегульовано Законом № 1697-VII, частиною третьою статті 83 передбачено, що прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

При цьому, підпунктом 3 пункту 2 Постанови № 505 надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця у разі наявності фонду грошового забезпечення.

Суд також зауважує, що надання військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника державного органу, яке залежить від обсягів асигнувань, що виділяються на їх утримання.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 26 липня 2018 року у справі № 809/768/16, від 16 вересня 2020 року у справі 816/3165/17 в аналогічних правовідносинах, які в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин.

Пунктом 3 Наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» передбачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати за окремим рішенням Міністра оборони України.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові 04.11.2021 у цій справі, слід урахувати, що особливість спірних правовідносин у цій справі полягає у тому, що вони стосуються повноти виплат грошового забезпечення позивачу як прокурору військової прокуратури. А грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури, як уже зазначалося у цій постанові, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених Законом № 1697-VII.

Так, аналіз положень частини третьою статті 83 Закону № 1697-VII та підпункту 3 пункту 2 Постанови № 505 дає підстави дійти висновку, що керівникам органів прокуратури надано право надавати прокурорам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора у межах затвердженого фонду оплати праці.

Сторонами у справі не заперечується факт виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік позивачу.

Разом з цим, Верховний Суд вказав, що для правильного вирішення спору щодо повноти нарахування цієї матеріальної допомоги слід дослідити питання чи приймалося Міністром оборони України станом на час виникнення спірних правовідносин у цій частині справи рішення про надання дозволу на виплату вищевказаної виплати та чи отримував відповідач асигнування для надання військовослужбовцям, які проходять службу на прокурорсько-слідчих посадах, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Зазначений висновок вмотивовано тим, що нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у порядку та розмірі згідно з приписами підпункту 3 пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.2-33.3 Інструкції № 260 можлива лише після надання Міністром оборони України окремим рішенням дозволу на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та отримання відповідачем відповідних асигнувань.

Як слідує зі змісту листа виконуючого обов`язків Генерального прокурора України № 18-94-27окв-вих-16 від 20.01.2016 останнім повідомлено керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України прокуратури України про необхідність надання штатних розписів регіональних та місцевих прокуратур станом на 01.01.2016. Водночас, цим листом повідомлено адресатів про те, що у кошторисах видатків врахована виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячної заробітної плати (без премії), які слід виплачувати працівнику одночасно при наданні йому щорічної відпустки.

Матеріалами справи підтверджується факт виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 7225,30 грн, тобто у розмірі середньомісячної заробітної плати позивача.

Водночас позивач зазначив, що розмір вказаної допомоги обчислений, виходячи з 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення. Однак він не погоджується з таким розміром, оскільки вважає, що при виплата допомоги для вирішення соціально-побутових питань повинна проводитись у розмірі загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що згідно з приписами підпункту 3 пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.2-33.3 Інструкції № 260 виплата такої допомоги можлива лише після надання Міністром оборони України окремим рішенням дозволу на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та отримання відповідачем відповідних асигнувань. Матеріалами справи підтверджується факт встановлення розміру допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячної заробітної плати (без премії). Також суд вважає необхідним зазначити, що виплата військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника державного органу, яке залежить від обсягів асигнувань, що виділяються на їх утримання. Таким чином, суд приймає доводи представниці про виплату допомоги у межах бюджетних призначень на виплату такого виду грошового забезпечення та у розмірі, встановленому Генеральною прокуратурою України та доходить висновку про те, що відповідач у цій частині діяв виключно у межах та у спосіб, передбачений законодавством.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370, та зобов`язання відповідача виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову, суд зазначає таке.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 статті 9-1 Закону № 2011-XII при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини, їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.

Порядок виплати військовослужбовцям підйомної допомоги на час виникнення спірних правовідносин врегульовано положеннями Закону № 2011-XII та Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370.

Відповідно до пунктів 1, 2 Інструкції № 370 особам офіцерського складу (далі - офіцери), <…>, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 Інструкції № 370 підйомна допомога у порядку і розмірах, передбачених пунктами 1 і 2 Інструкції, також виплачується: офіцерам, призваним (прийнятим) на військову службу із запасу і призначеним на посади офіцерського складу або зарахованим на навчання у вищі військові навчальні заклади та вищі навчальні заклади, які мають військові навчальні підрозділи, термін навчання в яких більше ніж півроку, а також громадянам України, прийнятим на військову службу як особи рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом. При цьому особам, які прийняті на військову службу і запасу і закінчили військові коледжі або навчальні центри (навчальні підрозділи) сержантського складу, підйомна допомога виплачується, якщо вони після закінчення цих закладів призначені у військові частини, розташовані поза пунктом їх постійного проживання, до прийняття на військову службу.

Відповідно до підпункту 18.1 пункту 18 Інструкції № 370 підйомна допомога, в тому числі на членів сім`ї, не виплачується якщо місце проживання військовослужбовців у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) не змінилося. В цьому випадку підйомна допомога виплачується після фактичного переїзду військовослужбовця на постійне проживання до пункту дислокації військової частини.

З метою визначення порядку і умов виплати військовослужбовцям підйомної допомоги Міністерством оборони України була затверджено Інструкція № 370, положеннями якої, серед іншого, конкретизовано коло осіб, яким виплачується підйомна допомога. Так, пунктом 1 цієї Інструкції передбачено, що така допомога виплачується офіцерам, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, а підпунктом 3.1 пункту 3 - офіцерам, призваним (прийнятим) на військову службу із запасу і призначеним на посади офіцерського складу або зарахованим на навчання у військові навчальні заклади.

Аналіз наведених вище положень Закону № 2011-XII та Інструкції № 370 дає підстави для висновку, що безумовне право військовослужбовців (зокрема, тих хто перебуває на кадровій військовій службі за призовом осіб офіцерського складу) на отримання підйомної допомоги законодавцем пов`язано з фактом їхнього переїзду на місце військової служби в інший населений пункт або із зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців. Таким чином, нарахування та виплата підйомної допомоги можлива лише у випадку переїзду військовослужбовця з одного населеного пункту в інший.

У цій справі позивач вважає протиправною відмову відповідача у виплаті йому підйомної допомоги як офіцеру, який був призваний на військову службу із запасу і призначений на посаду офіцерського складу.

Натомість відповідач наполягає на відсутності підстав для виплати позивачу підйомної допомоги у 2015 році, оскільки після призову на військову службу та призначення на відповідну посаду місце проживання позивача не змінилося.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.11.2021 у цій справі, для вирішення спору у цій справі слід з`ясувати чи переїжджав позивач до іншого насаленого пункту у зв`язку із призовом на військову службу із запасу і призначенням на відповідну посаду.

З контракту про проходження військової служби, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України, слідує, що позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1 ), місце роботи: м. Львів вул. Батуринська 2, штаб ЗахОК.

У судовому засіданні, яке відбулось 27.01.2022, позивач надав пояснення про те, що після укладення контракту про проходження військової служби його місце проживання не змінилося. При цьому позивач зазначив, що виплата підйомної допомоги не пов`язана із фактом переїзду, відтак на, думку позивача, він набув право на таку допомогу.

З огляду на вищевикладені положення законодавства про те, що нарахування та виплата підйомної допомоги можлива лише у випадку переїзду військовослужбовця з одного населеного пункту в інший, встановивши, що позивач такого переїзду не здійснював у зв`язку із укладенням контракту, суд критично оцінює доводи ОСОБА_1 в цій частині. Відтак суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату позивачу підйомної допомоги.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки з 15 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає таке.

За приписами ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі № 806/2473/18 від 30.10.2019, у справі № П/811/570/16 від 22.08.2019, у справі № 524/8023/16-а від 11.06.2019.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Як встановлено судом, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.08.2020, яке набрало законної сили 14.12.2020, позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково; визнано дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370 протиправними та зобов`язано відповідача виплатити позивачу вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову; визнано дії Військової прокуратури Західного регіону України, щодо зменшення розмірів виплачених ОСОБА_1 матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50 % від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення протиправними та зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченими у 2016 році матеріальними допомогами на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та належними до виплати вказаними допомогами з урахуванням раніше проведених виплат; визнано дії Військової прокуратури Західного регіону України з нарахування ОСОБА_1 у період з 05.01.2016 до 01.03.2018 грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними; зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням раніше проведених виплат; стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку.

На виконання вказаного рішення позивачу нараховано 40300,31 грн. Виплату цих сум проведено позивачу 09.04.2021, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 336, № 367, № 373, № 375, від 09.04.2021. Водночас, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.11.2021 та висновків суду про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу підйомної допомоги при призові на військову службу та без урахуванням одноразових виплат, які включені у вказану суму, позивачу не виплачено в день його виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення - 15.01.2020 грошового забезпечення на суму 23668,97 грн. Вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

Європейський суд з прав людини тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення у справах «C.G. та інші проти Болгарії» від 24.07.2008, заява № 1365/07, п. 39; «Олександр Волков проти України» від 29.01.2013, заява № 21722/11, п. 170).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996, заява № 17862/91, п. 31-32; «Вєренцов проти України» від 11.04.2013, заява № 20372/11, п. 65).

Як зазначалось раніше, на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», зокрема у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України - виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15).

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Разом з цим, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17).

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою грошового забезпечення на виконання рішення від 18.08.2020 у цій справі 09.04.2021, а не при виключенні останнього із списків частини 15.01.2020, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 15.01.2020 по 09.04.2021 за затримку строком 450 днів.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При розгляді цієї справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, у постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18) та висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17, від 17.01.2019 у справі № 2-1579/11; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20.

Відповідно до довідки про доходи розрахунок середньоденного та середньомісячного грошового забезпечення № 189 від 23.03.2020, виданої Військовою прокуратурою Західного регіону України середньоденна заробітна плата позивача за два останні повні місяці служби становить 1104,30 грн (том І; а.с. 81).

Ураховуючи, що невиплачена позивачу станом на день звільнення сума грошового забезпечення становить 23668,97 грн, яка виникла за 450 календарних днів і є значно меншою, ніж середньомісячна заробітна плата позивача за період затримки (496935,00 грн), суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 23668,97 грн / 496935,00 грн (сума виплаченої індексації / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,0476. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 1104,30 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,0476 х 450 (календарних днів затримки розрахунку) = 23654,11 гривень.

Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу в розмірі 23654,11 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, доказів понесення ним інших судових витрат матеріали справи не містять, відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії (79002 м. Львів вул. Клепарівська 20; ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 15.01.2020 по 09.04.2021 у розмірі 23654 (двадцять три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) гривні 11 копійок.

3. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо зменшення розміру виплаченої ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50 % від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченою у 2016 році матеріальною допомогою на вирішення соціально-побутових питань та належною до виплати вказаної допомоги з урахуванням раніше проведеної виплати та у частині визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої пунктом 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року № 370 та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону виплатити ОСОБА_1 вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову відмовити.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.03.2022.

Суддя Р.П. Качур