Справа № 460/13645/21
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2022 року м. Рівне №460/13645/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи ОСОБА_1 з 13.12.1993 по 31.08.1995, з 18.09.1996 по 27.07.2021 та відмови Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи ОСОБА_1 з 13.12.1993 по 31.08.1995, з 18.09.1996 по 27.07.2021;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст.55 закону України "Про пенсійне забезпечення" з 31.08.2021.

Мотивуючи свої вимоги позивачка зазначала, що в період з 13.12.1993 по 31.08.1995, з 18.09.1996 по 27.07.2021 роки працюючи у сфері освіти, правомірно очікувала, що по досягненні певного віку (55 років), маючи в сукупності понад 30 років спеціального стажу, що буде мати право на отримання від держави пенсії за вислугу років. Проте, пенсійний орган протиправно відмовив в зарахуванні до спеціального стажу періодів її роботи, а також в призначенні пенсії за вислугу років.

Ухвалою суду від 05.10.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У вказаний судом строк позивач допущені недоліки усунув.

Ухвалою суду від 25.10.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена ним у відзиві на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. Вказав, що відповідно до пункту 2-1 Перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (тобто на 11.10.2017), мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Посилався на те, що спірні періоди роботи позивача не дають права на призначення пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-XII, оскільки право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців. Відповідач зазначив, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року становить 5 років 2 місяці 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугою років. Просив повністю відмовити у задоволенні позову.

Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, то у відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно із з записами трудової книжки НОМЕР_1 позивач:

- з 18.08.1987 по 02.09.1988 - у Гощанській середній школі на посаді піонер-вожатої;

- з 06.09.1988 року по 04.12.1993 рік - у Гощанській середній школі № 17 на посаді вчителя початкових класів;

- з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік - в Українській приватній школі на посаді вчителя образотворчого мистецтва;

- з 07.09.1995 року по 01.07.1996 рік - у Рівненському державному інституті культури на посаді викладача;

- з 03.07.1996 року по 20.08.1996 рік - у Християнському благодійному видавничому фонді на посаді коректора редакції;

- з 01.09.1996 року по 17.09.1999 рік - у Рівненському державному інституті культури на посаді викладача;

- з 18.09.1999 року по 07.09.2021 рік - у Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді викладача.

Згідно з довідкою Державної спеціалізованої школи розвитку 1 ступеня №29 від 26.09.2001 б/н, ОСОБА_1 працювала в Українській приватній школі на посаді вчителя образотворчого мистецтва з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік.

Згідно з довідкою Рівненського державного гуманітарного університету від 16.09.2021 №152-01/1-17, ОСОБА_1 працювала у Рівненському державному інституті культури на посаді викладача з 07.09.1995 року по 01.07.1996 рік, з 01.09.1996 року по 17.09.1999 рік, з 18.09.1999 року по 07.09.2021 рік. Правонаступником Рівненського державного інституту культури є Рівненський державний гуманітарний університет.

27.07.2021 позивач звернулась із заявою та відповідними документами до відповідача з метою призначення їй пенсії за вислугою років, як працівнику освіти.

Листом від 31.08.2021 позивача повідомлено про відсутність підстав для призначення їй пенсії за вислугу років з посиланням на відсутність у неї спеціального стажу роботи, який дає право на таку пенсію. Зокрема, зазначено, що до страхового стажу не зараховано відомості, зазначені в трудовій книжці позивача оскільки вказана трудова книжка заповнена з порушеннями (не читається підстава внесення запису про звільнення з роботи, відсутність відомостей про форму власності закладу, відсутні відомості про рівень акредитації закладів). Також, зазначено, що при зверненні до відповідача за призначенням пенсії, позивачем не додержано умови щодо залишення роботи, яка дає право на цю пенсію, що виключає можливість призначення пенсії навіть при наявності необхідного стажу.

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон - №1788) гарантовано право громадян на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Право окремих категорій громадян на пенсію за вислугу років визначено ст. 51 зазначеного Закону.

Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особам, які на день набраннячинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статями 52,54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України « Про пенсійне забезпечення» .

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015 №213-VIII до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було внесено зміни, згідно з якими працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до абзацу першого пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було внесено зміни, згідно з якими працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 01 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 01 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Суд встановив, що 27.07.2021 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом від 31.08.2021 ГУ ПФУ в Рівненській області повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років як працівнику освіти з посиланням на Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, відповідно до якого пенсія за вислугою років призначається особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статями 52,54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII.

Так, у листі від 31.08.2021 відповідач вказує на відсутність у позивача необхідного стажу, який станом на 11.10.2017 має складати 26 років 6 місяців (підтверджено наявний стаж лише 5 років 2 місяці 29 днів).

За твердженнями відповідача, цього стажу недостатньо для призначення пенсії за вислугу років.

Суд зазначає, що 04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення у справі №1-13/2018, згідно з яким вирішено: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911- VIII.

Визначено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На думку Конституційного Суду України положення Закону № 1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

У Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з 04.06.2019 - з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про неконституційність положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили чинність в редакції законів України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України 04.06.2019, позивач набула право на пенсію за вислугу років, але за умови наявного спеціального стажу.

На момент звернення до ГУ ПФУ в Рівненській області позивачці виповнилось повних 55 років.

При цьому, згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Однак, за умови, що на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (станом на 11.10.2017р.) позивач матиме вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статями 52,54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, а саме - 26 років 6 місяців.

З листа ГУ ПФУ в Рівненській області від 31.08.2021, вбачається, що відповідач згідно з вищевказаних записів трудової книжки позивача та наданих нею документів підтверджує, що спеціальний стаж, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 5 років 2 місяці 29 днів, у тому числі за періодом з 06.09.1988 року по 04.12.1993 рік на посаді вчителя початкових класів у Гощанській середній школі № 17.

Відтак, спірним є питання віднесення до стажу, достатнього для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугою років на підставі п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зокрема періоди роботи, а саме:

- з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік - в Українській приватній школі на посаді вчителя образотворчого мистецтва;

- з 01.09.1996 року по 17.09.1999 року - у Рівненському державному інституті культури на посаді викладача;

- з 18.09.1999 року по 07.09.2021 року - у Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді викладача.

Вирішуючи питання щодо законності підстав не включення відповідачем до спеціального стажу, що дає позивачці право на призначення пенсії за вислугу років, періоди її роботи з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік, з 01.09.1996 року по 17.09.1999 рік, з 18.09.1999 року по 27.07.2021 рік, суд враховує наступне.

Записами трудової книжки, копія якої наявна в матеріалах справи, підтверджується, що позивачка, в т.ч., у період з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік працювала на посаді вчителя образотворчого мистецтва в Українській приватній школі.

При цьому, підставою не врахування відповідачем до спеціального стажу вказані період роботи позивачки є відсутність відомостей про форму власності закладу.

Записами трудової книжки, копія якої наявна в матеріалах справи, підтверджується, що позивачка, в т.ч., у періоди з 01.09.1996 року по 17.09.1999 року - на посаді викладача у Рівненському державному інституті культури; з 18.09.1999 року по 07.09.2021 року - на посаді викладача у Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді викладача.

При цьому, підставою не врахування відповідачем до спеціального стажу вказані період роботи позивачки є відсутні відомості про рівень акредитації закладів та не читається підстава внесення запису про звільнення з роботи.

Суд не погоджується з вказаними висновками пенсійного органу, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частини другої вказаної статті, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Також, ч.4 ст.24 Закону №1058 встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як зазначено вище по тексту рішення, Закон № 1058 набрав чинності 01.01.2004, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Аналіз вказаних вище норм права дозволяє дійти висновку, що в разі відсутності в трудовій книжці необхідних записів або їх неправильному чи неточному оформленні за періоди роботи до 01 січня 2004 року, зарахування таких періодів роботи до страхового стажу здійснюється на підставі даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 8.1 розділу 8 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (чинної на момент внесення до трудової книжки позивача першого запису), контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (ЗП УРСР, 1973 р. № 21, ст. 115).

Так, пунктом 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" було визначено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З аналізу змісту вказаних вище норм права слідує, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 в справі № 428/7863/17 (провадження № К/9901/4552/17) та від 06.02.2018 в справі № 677/277/17 (провадження № К/9901/1298/17).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі пункту 4.2 Порядку № 22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, матеріали справи не містять доказів щодо здійснення відповідачем своїх повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального стажу.

Суд наголошує, що з аналізу норм пенсійного законодавства слідує, що у зв`язку із зверненням позивача щодо призначення пенсії за вислугою років відповідач зобов`язаний перевірити, зокрема, чи має заявник стаж роботи. У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв орган Пенсійного фонду обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Висновок аналогічного характеру висловлено Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 в справі № 754/14898/15-а (провадження № К/9901/11030/18).

Більше того, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи, за наявності у трудовій книжки відомостей достатніх у своїй сукупності для визначення конкретного періоду роботи, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення організаційно-розпорядчих документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, в тому числі вирішення питання щодо призначення пенсії за віком.

Тотожна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 в справі № 687/975/17.

При цьому, будь-яких доказів на спростування достовірності внесених до трудової книжки позивача записів про періоди роботи або відсутності підстав для їх зарахування до страхового стажу відповідачем суду не надано та судом в ході розгляду справи не здобуто.

Отже, періоди роботи позивачки у період з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік - в Українській приватній школі на посаді вчителя образотворчого мистецтва; з 01.09.1996 року по 17.09.1999 року - у Рівненському державному інституті культури на посаді викладача; з 18.09.1999 року по 27.07.2021 року - у Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді викладача мають бути зараховані до спеціального стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії відповідно до п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що не зарахування ГУ ПФУ в Рівненській області до спеціального трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди роботи позивачки з 13.12.1993 року по 31.08.1995 рік - в Українській приватній школі на посаді вчителя образотворчого мистецтва; з 01.09.1996 року по 17.09.1999 року - у Рівненському державному інституті культури на посаді викладача; з 18.09.1999 року по 27.07.2021 року - у Рівненському державному гуманітарному університеті на посаді викладача не відповідає вищевказаним нормам права та судовій практики, а тому є протиправним.

Вказане свідчить про передчасність висновку відповідача про відсутність спеціального страхового стажу у позивачки та відмову у призначенні пенсії за віком, а тому, суд визнає протиправним та скасовує рішення ГУ ПФУ в Рівненській області, у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788 у зв`язку з відсутністю права на пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не розглядав зміст поданих позивачем документів по суті порушеного перед ним питання, а фактично відмовив у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи, безпідставно не прийнявши до уваги уточнюючі довідки, а тому суд доходить висновку про те, що відповідач не виконав свої дискреційні повноваження в цій частині - не дослідив документи по своїй суті та не надав їй відповідну оцінку, зокрема, чи відповідають вони чинному законодавству щодо змісту - наявної в ній інформації, чи достатньо такої інформації для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788.

Частиною 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Окрім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково, вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Разом з тим, на момент звернення з заявою про призначення пенсії та на момент розгляду її заяви позивач працювала на посаді викладача у Рівненському державному гуманітарному університеті, що підтверджується її заявою про призначення пенсії та трудовою книжкою.

Отже, при зверненні до відповідача за призначенням пенсії, позивачем не додержано умови щодо залишення роботи, яка дає право на цю пенсію, що виключає можливість призначення пенсії навіть при наявності необхідного стажу.

Відтак підставою для відмови в призначенні пенсії позивачці станом на дату прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії (31.08.2021) слід вважати не відсутність визначеного законом спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років, а не припинення позивачкою трудових відносин з закладом освіти - Рівненським державним гуманітарним університетом.

Відповідно до положень частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі №204/362/17, вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. У цій же справі Верховний Суд вказав, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, не надав оцінку відомостям, наявним або відсутнім у трудовій книжці позивача, в той час як суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

За таких обставин, враховуючи, що позивач, станом на час звернення до відповідача заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не залишила роботу, яка дає право на цю пенсію, відповідач правомірно відмовив позивачці в призначенні такої пенсії.

З урахуванням наведеного, позов належить задовольнити частково.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст.139 КАС України.

Оригінал квитанції про сплату судового збору знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись ст.241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи ОСОБА_1 з 13.12.1993 по 31.08.1995, з 18.09.1996 по 27.07.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи ОСОБА_1 з 13.12.1993 по 31.08.1995, з 01.09.1996 по 17.09.1999, з 18.09.1999 по 27.07.2021.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір у розмірі 454,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 29 березня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м.Рівне, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя С.А. Борискін