Справа № 420/22693/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; 84121, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, 8 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій позивач просить суд:

визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №98 від 04.10.2021р. (, адреса місцезнаходження: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вислугу років;

зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з моменту звернення, з 03 серпня 2021р., пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1994 р., зарахувавши період роботи позивачки з 27.08.1987 по 30.08.1988 та з 03.07.1989 по 25.08.1989 на посаді санітарки до спеціального стажу, набутого позивачем як працівником охорони здоров`я, за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, та дає право на пенсію за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/22693/21 о 16:14:19 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) в порядку ст.263 КАС України.

Ухвалою суду від 23.12.2021 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; 84121, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, 8), а розгляд справи розпочато спочатку.

В обґрунтування вимог позову представник позивача зазначає, що у зв`язку із досягненням відповідного віку та за факту наявності достатнього страхового стажу та спеціального стажу позивачка звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії. З урахуванням наведених пенсійним органом недоліків та за необхідності надання додаткових документів позивачка повторно звернулась до Головного управління, однак спірним рішенням управління ПФУ в Донецькій області у призначенні пенсії було відмолено з підстав відсутності достатнього страхового та спеціального стажу. Позивачка із вказаним не погоджується, вважає вказане рішення протиправним, оскільки:

по-перше, невключення до страхового стажу періодів роботи позивачки санітаркою стоматологічних відділень та робота лікарем-стоматологом не обґрунтоване нормами законодавства, які були чинні на момент перебування позивачки на відповідній посаді. Так, на момент роботи позивачки діяли норми Постанови Ради Міністрів СРСР №1397 від 17 грудня 1959 року, згідно яких до спеціального стажу роботи медичного працівника включались усі медичні посади, в тому числі санітарні. При цьому, посилання пенсійного органу на класифікацію, наведену у постанові 2020 року, не є обґрунтованим способом відмовити у призначенні пенсії, оскільки така класифікація запроваджена після перебування позивачки на відповідних роботах;

по-друге, з урахуванням позиції Конституційного Суду України, що викладена у рішенні від 04.06.2019 року, достатнім страховим стажем для призначення пенсії позивачки є 25 років, а не 26 років 6 місяців, як вказано у спірному рішенні.

07.12.2021 року за вх.№68730/21 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування такої позиції представник вказує, що до спеціального стажу медичних працівників зараховуються роботи лікаря та середнього медичного персоналу (постанова КМУ №909 від 04.11.1993 року). З урахуванням цього спеціальний стаж позивачки складає 23 роки 10 місяців 21 день, що є недостатнім для призначення їй пенсії на пільгових умовах.

Від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відзив на позовну заяву не надійшов, ухвала суду від 23.12.2021 року та копія позовної заяви були отримані 06.01.2022 року представником Зоріною.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.08.2021 року звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років як медичному працівнику (а.с.21).

До заяви позивачкою надано диплом про навчання, документи про стаж, заяву про спосіб виплати пенсії, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб, трудову книжку.

Рішенням від 09.08.2021 року №98 ГУПФУ в Одеській області позивачці відмовлено у призначенні пенсії з підстав недостатності страхового стажу за окремими періоди через їх непідтвердженість (а.с.22).

28.09.2021 року позивачка повторно звернулась із заявою про призначення пенсії (а.с.24), надавши додаткові документи, а саме довідку про зміну назви організації, довідки про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 04.10.2021 року №98 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років (а.с.25). За змістом рішення Головним управлінням встановлено, що спеціальний стаж позивачки складає 23 роки 10 місяців 21 день за необхідного стажу 26 років 6 місяців.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року.

Положенням ст. 24 цього ж Закону визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно п.2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають:

окремі категорії працівників авіації та льотно-випробного складу;

робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітені;

водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих в технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи;

механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення);

працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах;

робітники і майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання;

деякі категорії артистів театрів та інших театрально-видовищних підприємств і колективів відповідно до пункту "ж" статті 55;

працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55;

спортсмени відповідно до пункту "є" статті 55.

За змістом пункту «е» статті 55 цього ж Закону право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Таким чином, позивачка, з урахуванням вказаних норм звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за нормами статті 52, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Як вбачається зі спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 04.10.2021 року №98 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років (а.с.25) та встановлено, що спеціальний стаж складає 23 роки 10 місяців 21 день за необхідного стажу 26 років 6 місяців.

Крім цього, зі змісту відзиву на позовну заяву встановлено, що до спеціального стажу медичних працівників зараховуються роботи лікаря та середнього медичного персоналу (постанова КМУ №909 від 04.11.1993 року), а тому періоди роботи позивачки санітаркою до спеціального стажу не включено, а саме:

27.08.1987 - 30.08.1988 року - санітарка стоматологічного відділення Республіканського госпіталя інвалідів Великої Вітчизняної Війни;

03.07.1989 - 25.08.1989 року - санітарка Дитячої стоматологічної поліклініки №5 (тимчасово).

Отже, для оцінки правомірності спірного рішення про відмову у призначенні пенсії необхідно дослідити питання того, який необхідний спеціальний стаж для отримання пенсії позивачка має набути та чи обґрунтовано до періодів роботи не включено періоди з 27.08.1987 по 30.08.1988 року та з 03.07.1989 по 25.08.1989 року.

З приводу першого питання суд зазначає наступне.

У редакції Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка діяла до 01.01.2016 року, необхідним стажем для призначення пенсії по вислузі років медичним працівникам було 25 років без встановлення обмежень по віку пенсіонера.

24.12.2015 року було прийнято Закон №911-VIII, яким пункт «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було викладено у наступній редакції:

«працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років».

З урахуванням таких положень пенсійним органом було встановлено, що необхідним стажем для призначення пенсії позивачці є 26 років 6 місяців.

Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04.06.2019 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії по вислузі років як медичному працівнику застосуванню підлягала норма статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», де вказано, що «право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

З приводу другого питання суд зазначає наступне.

Представник відповідача у відзиві вказав, що до спеціального стажу медичних працівників зараховуються роботи лікаря та середнього медичного персоналу (постанова КМУ №909 від 04.11.1993 року), а посада санітарки є молодшим медичним персоналом, а тому такі періоди роботи до спеціального стажу не зараховано.

По-перше, у спірному рішенні будь-якого посилання на постанову КМУ №909 від 04.11.1993 року не міститься, а підстави невключення періодів роботи не розкриті.

По-друге, суд звертає увагу, що підзаконний акт, на який посилається відповідач у відзиві, прийнятий після перебування позивачки на посадах у спірні періоди.

Натомість, актом, який визначав перелік медичних працівників станом на момент перебування позивачки на посаді санітарки, є постанова Ради Міністрів УРСР №1397 від 17.12.1959 року, яка не виокремлювала посад молодшого медичного персоналу, а посада санітарки вважалась медичним персоналом (згідно даних додатку до постанови посада санітарки надавала право на призначення пенсії за вислугу років).

Згідно приміток до пункту 3 додатку до постанови №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

З урахуванням вказаного, до періодів роботи позивачки у контексті визначення спеціального стажу роботи необхідно застосовувати класифікацію, наведену у постанові РМ УРСР №1397 від 17.12.1959 року.

Крім цього, згідно ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Сук проти України», встановлено, що «вимога заявника ґрунтувалась на чіткому положенні чинного на той час національного законодавства, відтак заявник міг вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право, отримати відповідну виплату».

Таким чином, на момент перебування на посаді санітарки позивачка мала обґрунтоване сподівання, що її посада є посадою медичного працівника і може та буде враховуватись при визначенні спеціального стажу роботи в установах медичної охорони.

За таких умов відсутні підстави вважати, що час перебування позивачки з 27.08.1987 по 30.08.1988 року та з 03.07.1989 по 25.08.1989 року на посаді санітарки не включається до спеціального стажу роботи.

Таким чином, беручи до уваги те, що у судовому розгляді доводи, викладені у спірному рішенні та розкриті у відзиві на позовну заяву, нормативно та фактично не підтверджені, суд вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Разом із тим, суд звертає увагу, що спірне рішення прийнято Головним управлінням ПФУ в Донецькій області, а не в ГУПФУ в Одеській області.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з моменту звернення, з 03 серпня 2021р., пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1994 р., зарахувавши період роботи позивачки з 27.08.1987 по 30.08.1988 та з 03.07.1989 по 25.08.1989 на посаді санітарки до спеціального стажу, набутого позивачем як працівником охорони здоров`я, за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, та дає право на пенсію за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд зазначає наступне.

Згідно п.1, 2 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Аналіз цитованих норм дає підстави вважати, що у адміністративному судочинстві встановлення факту - це не предмет позову та не мета судового розгляду справи, а правовий засіб, за допомогою якого перевіряється правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно ч.1, 2 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При дослідженні судом доказів справи встановлено, що в контексті визнання протиправним рішення Головного управління ПФУ в Донецькій області ефективним способом захисту прав позивачки буде зобов`язання Головного управління ПФУ в Одеській області призначити пенсію за вислугу років, оскільки спеціальний стаж є достатнім для призначення пенсії по вислузі років як медичному працівнику.

Суд звертає увагу, що вимоги зобов`язального характеру звернені саме до управління в Одеській області, оскільки саме до цього органу позивачка зверталась як пенсіонер за місцем проживання.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідач не навів будь-яких змістовних аргументів на противагу доводам позовної заяви, не довів, що його рішення про відмову у призначенні пенсії прийнято на підставах, встановлених законодавством.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню із визнанням протиправним та скасуванням рішення та зобов`язанням призначити позивачці пенсію.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. (а.с.66), тому згідно ч.3 ст.139 КАС України, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн., оскільки оскражуване рішення прийняте саме цим органом ПФУ.

Крім цього, у прохальній частині позовної заяви представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 8000 грн.

Згідно п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2-4 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

13.10.2021 року між позивачем та адвокатом Сластніковою Ганною Олександрівною укладено Договір про подання правової (правничої) допомоги (а.с.61).

На виконання умов договору адвокатом надано послуги, що відображено у Акті прийому виконаних робіт (а.с.65).

Згідно кошторису витрат адвокатом виконані такі роботи:

Складання позовної заяви - 6 годин - 7200 грн.;

Складання клопотання про витребування доказів - 600 грн.;

Подача позовної заяви до суду - 200 грн.

Відповідно до ч.ч.1,7,9 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. В адміністративних справах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно ч.5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву представник вказав на необґрунтованості заявлених до стягнення витрат та відсутності доказів їх реальності та розумності. Вказано, що кошти пенсійного фонду заборонено використовувати на цілі, не передбачені законом, в тому числі на відшкодування судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом складено та подано позовну заяву, складено клопотання про витребування доказів.

Згідно висновку Верховного Суду, висвітленого у Постанові від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17, "розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги".

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Суд не приймає позицію відповідача зі спірного питання, адже надані послуги мають реальний характер та відтворені у наданому до суду позові та клопотанні. Разом із тим, послуга «подача позову до суду», яка не може бути віднесена до правничої допомоги.

З урахуванням того, що позов задоволено, представником позивача надано документальні підтвердження наданих послуг, надано їх детальний опис, матеріали справи містять фактичні результати наданих послуг, суд вважає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, слід покласти на відповідача частково, зменшивши їх розмір до 3000грн. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., визначивши цю суму пропорційною за надані послуги адвоката виходячи із вимог ч.9 ст. 139 КАС України.

Решту витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн. суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 241-246, 250, 255, 260-263, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (; 84121, м. Слов`янськ, вул. Генерала Батюка, 8 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №98 від 04.10.2021р. про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з моменту звернення, з 03 серпня 2021р., пенсію за вислугою років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1994 р., зарахувавши період роботи позивачки з 27.08.1987 по 30.08.1988 та з 03.07.1989 по 25.08.1989 на посаді санітарки до спеціального стажу, набутого позивачем як працівником охорони здоров`я.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. та 3000(три тисячі)грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян