Справа № 160/26567/21
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченко А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
22 грудня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу №Ф-280839-55 від 12.02.2021 року Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо виставлення їй боргу (недоїмки) у сумі 37 788,74 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що ОСОБА_1 у період часу з 04.05.1998 р. по 15.09.2021 р. перебувала на обліку у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (Кам`янська ДПІ) на загальній системі оподаткування. Підприємницьку діяльність здійснювала до липня 2003 року після чого фактично припинила її здійснювати, однак не припинила реєстрацію підприємництва. Починаючи з 01.07.2003 року і по теперішній час позивач здійснює трудову діяльність як найманий працівник на різних підприємствах. Страхові внески за позивача у цей період були сплачені роботодавцями. Отже, позивач у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є застрахованою особою і платником єдиного внеску за нього є його роботодавець, тому стягнення ЄСВ спричинить його подвійну сплату, що є неприпустимим та суперечитиме меті збору ЄСВ. За наведених обставин, на думку позивача, спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280839-55 від 12.02.2021 року є протиправною та підлягає скасуванню.
Крім того, одночасно із поданням позовної заяви 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якому позивач просила суд зупинити стягнення по виконавчому провадженню №67582469, відкритому у Південному відділі ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) за виконавчим документом - вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2021 року №Ф-280839-55, виданою Головним управління ДПС у Дніпропетровській області щодо виставлення їй боргу (недоїмки) у сумі 37 788,74 грн., до набрання рішенням суду законної сили.
06 січня 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якому позивач просила суд зупинити стягнення по виконавчому провадженню №67582469, відкритому у Південному відділі ДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) за виконавчим документом - вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2021 року №Ф-280839-55, виданою Головним управління ДПС у Дніпропетровській області щодо виставлення їй боргу (недоїмки) у сумі 37 788,74 грн., до набрання рішенням суду законної сили.
13 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач вказану позовну заяву не визнав, заперечував проти її задоволення і просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскільки позивачем податкова звітність не подавалась, доходів вона не отримувала, то, як наслідок, повинна була сплачувати (враховуючи зміни до Закону України №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01 січня 2017 року, що стосується платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та якими не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року) суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Таким чином, здійснені відповідачем нарахування ЄСВ є законними та обґрунтованими, а, отже, підстави для скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) відсутні. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не сплачувала нараховані суми з єдиного внеску у встановлені законодавством терміни, станом на 31.01.2021 року обліковувалась недоїмка у розмірі 37 788,74 грн. На підставі цих даних Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відповідно до вимог чинного законодавства сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280839-55 від 12.02.2021 року, яка є законною та скасуванню не підлягає.
17 січня 2022 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній виклав позицію аналогічну заявлену у позовній заяві, а також просив судові витрати, які складаються із судового збору за подання позову та забезпечення позову, витрат на надання професійної правничої допомоги, стягнути з відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст.243, 257, 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
28.08.2021 року позивачка уклала шлюб, у зв`язку із чим змінила прізвище із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Згідно з даними інформаційних систем ДПС України ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 ) перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янській ДПІ (м.Кам`янське) з 04.05.1998 р. на загальній системі оподаткування.
Відповідно до розрахунку суми заборгованості зі сплати ЄСВ станом на 31.01.2021 р., за позивачем обліковується заборгованість у загальній сумі 37 788,74 грн. по єдиному внеску.
Так, контролюючим органом нараховано позивачеві єдиний соціальний внесок за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн. (термін сплати 09.02.2018 р.), за 2018 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 15 819,54 грн. (за 1 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 р.; за 2 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 р.; за 3 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 4 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 р.), за 2019 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 26 539,26 грн. (за 1 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 р.; за 2 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 р.; за 3 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019 р.; за 4 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 р.), за 2020 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 37 788,74 грн. (за 1 квартал 2020 р. у сумі - 2078,12 грн., граничний строк сплати до 21.04.2020 р.; за 2 квартал 2020 р. у сумі - 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020 р.; за 3 квартал 2020 р. у сумі - 3178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020 р.; за 4 квартал 2020 р. у сумі - 2200,00 грн., граничний строк сплати до 19.01.2021 р.).
Таким чином, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280839-55 від 12.02.2021 року, якою позивачу визначено до сплати 37 788,74 грн. недоїмки з єдиного внеску.
Незгода позивача з означеною вимогою стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно з абз.1 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19.
З метою встановлення наявності такого статусу у відповідних осіб, суд звертає увагу на наступне правове регулювання.
01 липня 2004 року набув чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (у подальшому змінено назву на Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").
Відповідно до частини першої статті 4 вказаного Закону державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.
01 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" №2390-VI (далі - Закон № 2390-VI), який набув чинності 03 березня 2011 року.
Відповідно до підпунктів 2, 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Пункт 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців за їх рішенням" від 19 травня 2011 року №3384-VI (далі - Закон №3384-VI) викладено в наступній редакції:
"Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру".
Відповідно до пунктів 7, 8 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
У справі, що розглядається, судом встановлено, що з 04.05.1998 р. по 15.09.2021 р. ОСОБА_1 була зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, проте, як зазначає позивач, фактично підприємницьку діяльність вона не здійснював з 2003 року і подала документи на припинення підприємницької діяльності для зняття з обліку, проте, до суду позивачем не було надано будь-яких доказів такого звернення.
Водночас, судом встановлено, що позивач не зверталася із відповідною заявою до державного реєстратора в порядку приписів п.п.2,3,7,8 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI з метою внесення про нього відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як про фізичну особу-підприємця.
При цьому в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація щодо реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця.
Водночас, відповідачем не надано доказів того, що протягом періодів, за які позивачеві нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ, свідоцтво про державну реєстрацію позивача як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи було дійсним та позивачем здійснювалась підприємницька діяльність з отриманням відповідного доходу у періодах, за які нараховано єдиний внесок.
Натомість, відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечується, що згідно з інформаційною базою даних органів ДПС ОСОБА_1 про отримані доходи не звітувала, податкову звітність не подавала та не отримувала доходи від зайняття підприємницькою діяльністю.
Отже, встановлені судом обставини свідчать про недоведеність наявності у позивача в період нарахування їй сум єдиного внеску статусу фізичної особи-підприємця, що, в свою чергу, свідчить про те, що ОСОБА_1 не є платником ЄСВ у розумінні приписів частини першої статті 4 Закону №2464.
Як було встановлено судом, що відповідно до наданого відповідачем детального розрахунку суми боргу (недоїмки), визначеної у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2021 року №Ф-280839-55, та відомостей інтегрованої картки платника (далі - ІКП) ЄСВ ОСОБА_1 по коду бюджетної класифікації 71040000 останній згідно з приписами Закону №2464 здійснені наступні нарахування єдиного внеску:
- за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн. (термін сплати 09.02.2018 р.);
- за 2018 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 15 819,54 грн. (за 1 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 р.; за 2 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 р.; за 3 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 4 квартал 2018 р. у сумі - 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 р.);
- за 2019 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 26 539,26 грн. (за 1 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 р.; за 2 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 р.; за 3 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019 р.; за 4 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 р.);
- за 2020 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 37 788,74 грн. (за 1 квартал 2020 р. у сумі - 2078,12 грн., граничний строк сплати до 21.04.2020 р.; за 2 квартал 2020 р. у сумі - 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020 р.; за 3 квартал 2020 р. у сумі - 3178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020 р.; за 4 квартал 2020 р. у сумі - 2200,00 грн., граничний строк сплати до 19.01.2021 р.).
Крім того, позивачем надано до матеріалів справи довідки форми ОК-5 надані Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період 2001 р., з 2003 по 2021 роки.
Так, відповідно до наданих відомостей у період нарахування єдиного внеску позивач перебував у трудових відносинах та за 2001 р., 2003 по 2021 роки роботодавцями здійснено відрахування страхових внесків в повному обсязі, копії яких містяться в матеріалах справи.
При цьому, факт працевлаштування позивача, в тому числі і у період, за який спірною вимогою нараховано заборгованість з ЄСВ підтверджується відомостями трудової книжки останньої серії НОМЕР_2 , копія якої наявна в матеріалах справи, а також факт сплати за нею страхових внесків за цей період роботодавцем, підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5, які долучено до матеріалів справи.
Водночас, жодного доказу того, що роботодавцем не виконувався обов`язок зі сплати за ОСОБА_1 єдиного внеску відповідачем надано не було.
Отже, встановлені обставини свідчать про те, що позивач є застрахованою особою і платником єдиного внеску за нього є його роботодавець, що, в свою чергу, свідчить про те, що ОСОБА_1 не є платником ЄСВ у розумінні приписів частини першої статті 4 Закону №2464.
Відтак, у контролюючого органу відсутні підстави для нарахування позивачеві заборгованості, тому спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280839-55 від 12.02.2021 року є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги, відповідно, - задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 652,30 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За приписами частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із частиною шостою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 816/416/18.
Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).
Матеріалами справи підтверджується, що метою отримання професійної правничої допомоги позивачем було укладено договір про надання професійної правничої допомоги №_41_-21 від 06.12.2021 року між адвокатом Редько С.М. (адвокат) та ОСОБА_1 О.С. (клієнт).
Відповідно до п. 1.1. означеного договору клієнт доручає та оплачує, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу (адвокатські послуги).
Пунктами 3.1-3.4 клієнт зобов`язується:
- своєчасно повідомляти адвоката про необхідність у отриманні його послуг;
- своєчасно забезпечувати адвоката всім необхідним для виконання даних йому доручень, передбачених даним договором, у тому числі документами в потрібній кількості примірників;
- оплачувати витрати адвоката, понесені останнім або його представником у зв`язку із виконанням доручень клієнта (поїздки, відрядження, оплати судового збору та інші витрати);
- своєчасно та у повному обсязі оплачувати послуги адвоката.
Відповідно до п. 4.1 «Сторони за цим договором домовились, що послуги адвоката надаються клієнту з розрахунку: 6000 гривень, які повинні бути оплачені клієнтом у строк протягом трьох календарних днів на вимогу адвоката, про що обов`язково складається акт виконаних робіт, який є невід`ємним додатком до даного договору.».
Згідно з Актом виконаних робіт до договору на надання правової допомоги (адвокатських послуг) №41-21 від 06.12.2021 р., відповідно до якого адвокат Редько С.М. надав правову допомогу (адвокатські послуги), а клієнт прийняв правову допомогу (адвокатські послуги) з питань, пов`язаних з врегулюванням відносин по захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 у справі про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-280839-55 від 12.02.2021 р. Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, позивачу надано наступні послуги:
- консультація правового характеру, постановка клієнтом завдань до виконання, дві години.
- складання процесуального документа - адвокатського запиту до ГУ ДПС України у Дніпропетровській області з витребування необхідної інформації, один аркуш;
- складання процесуального документа: позовної заяви ОСОБА_1 до ГУ ДПС України у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), п`ять аркушів;
- складання процесуального документа: заяви про забезпечення позовної заяви ОСОБА_1 до ГУ ДПС України у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), три аркуші;
- всього надано правову допомогу, яка складає в собі: надання консультацій, дослідження спірних правовідносин, наданих доказів; складання та подання процесуальних документів дві години та 9 аркушів;
Клієнт погоджується з вищезазначеним переліком наданої правової допомоги та підтверджує її правомірність, обґрунтованість та співмірність характеру спірних правовідносин та її відповідність до поставлених клієнтом до адвоката завдань по даній справі.
Загальна вартість робіт за Договором №41-21 від 20.12.2021 р. на надання правової допомоги (адвокатських послуг) складає 6 000 грн., які повністю сплачені клієнтом на користь адвоката у момент підписання даного акту.
Сплата у розмірі 6 000 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №41 від 20.12.2021 р.
Надаючи оцінку доказам, щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн., бере до уваги, що правничі послуги в такому розмірі не містять обґрунтувань вказаної суми з урахуванням складності справи, витраченого часу, ціни позову, співмірності вказаної суми наданим послугам.
При цьому, такі послуги як дослідження спірних правовідносин є складовою частиною позовної заяви та не можуть нараховуватися окремо; складання процесуальних документів є правовою допомогою, однак слід чітко зазначити, які саме процесуальні документи складено, щоб не допустити повторного стягнення за одні і ті ж послуги, оскільки складання позову відноситься до складання процесуальних документів; водночас, наданих доказів та подання процесуальних документів не є правовою допомогою яка підлягає окремій оплаті, оскільки до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Так, така послуга як «Консультація правового характеру, постановка Клієнтом завдань до виконання, дослідження Клієнтом завдань; вивчення правової природи спірних правовідносин, наявних доказів, витребування необхідних доказів від Клієнта; дослідження чинної судової практики по спірним правовідносини» є складовими частинами формування позовної заяви, тому не можуть бути розгалужені та оплачені окремо.
Тому зазначена сума на правничу допомогу є значно завищеною.
Зокрема, складання позовної заяви як процесуального документа включає в себе консультації правового характеру, постановку Клієнтом завдань до виконання, дослідження Клієнтом завдань; вивчення правової природи спірних правовідносин, наявних доказів, витребування необхідних доказів від Клієнта; дослідження чинної судової практики по спірним правовідносинам.
Суд надаючи оцінку співмірності розміру витрат на правову допомогу, зазначає, що справа про оскарження рішення відповідача, є справою незначної складності, що розглядається у спрощеному порядку без виклику сторін та без проведення судового засідання, про що зазначено в ухвалі від 24.12.2021 р.
Виходячи з зазначеного, відсутні підстави вважати, що позивачем (представником) було витрачено значну кількість часу щодо даної справи.
Водночас, практика розгляду подібних справ, що сформована Верховним Судом та судами апеляційної інстанції надає можливість для значного скорочення часу при складанні/підготовці позовних заяв з подібних категорій справ.
З огляду на викладене, враховуючи, що дана справа відноситься до незначних, фактично наданні адвокатом послуги щодо складання позову та інших процесуальних документів, суд дійшов висновку, що належний розмір правової допомоги, яка підлягає відшкодуванню позивачеві за надання правової допомоги складає 1 500 грн. та 744,30 грн. судовий збір за подання заяви про забезпечення позову.
Керуючись 242-246, 250 КАС України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-280839-55 від 12.02.2021 року у сумі 37 788,74 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко