Справа № 300/7192/21
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2022 р. справа № 300/7192/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Яремчанської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Карпатський національний природний парк, про визнання протиправним та скасування пункту 113 рішення від 27.05.2021 за №151-10/2021 в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Яремчанської міської ради (надалі по тексту також - відповідач, міська рада, рада, орган місцевого самоврядування) про визнання протиправним та скасування пункту 113 рішення від 27.05.2021 за №151-10/2021 в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (надалі по тексту також - оскаржуване рішення), а також зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Яремчанською міською радою, в порушення вимог чинного законодавства, в тому числі Земельного кодексу України, прийнято рішення від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113), яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Микуличин (урочище Паленина) Яремчанської міської ради. Підставою для такої відмови відповідачем визначено знаходження земельної ділянки, вказаної у викопіюванні з публічної кадастрової карти України, на території Карпатського національного природного парку.

За доводами позивача норми Земельного кодексу України містять вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Незважаючи на вказане відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, вказав на розміщення спірної земельної ділянки на території Карпатського національного природного парку. Такі доводи міської ради, позивач вважає надуманими та непідтвердженими жодними землевпорядними і правовстановлюючими документами. На думку позивача, лише після реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, встановлення її місця розташування, погодження відповідних висновків для затвердження проекту землеустрою згідно статті 1861 Земельного кодексу України можливо встановити точне місцезнаходження бажаної земельної ділянки в натурі у Державному земельному кадастрі. З наведених підстав, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Яремчанської міської ради від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113) про відмову у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За наслідками виконання позивачем ухвали про залишення позовної заяви без руху від 19.11.2021 (а.с.16-17, 20-24), Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалою від 10.12.2021, відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно, пунктом 2 коментованої ухвали суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Карпатський національний природний парк (надалі по тексту також - третя особа) (а.с.25-26).

На виконання вимог ухвали суду від 10.12.2021 Карпатський національний природний парк направив електронним зв`язком, після чого поштовим зв`язком письмові пояснення від 09.02.2022 за №78 і від 23.02.2022 за №102, які зареєстровані судом із відповідними доказами 10.02.2022, 14.02.2022, 23.02.2022 і 09.03.2022 відповідно (а.с.31-38, 39-61, 62-63, 64-66).

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 6 статті 162 КАС України).

Розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, вивчивши позовну заяву і пояснення третьої особи, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 27 квітня 2021 року звернувся до Яремчанської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,2500 га, яка розташована в урочищі Паленина с. Микуличин Яремчанської міської ради. До вказаної заяви долучив викопіювання (витяг інформації) з публічної кадастрової карти України з бажаним місцем розташування земельної ділянки та копію документів, що посвідчують особу.

Вказана обставина підтверджується поясненнями позивача, наведеними у позовній заяві (а.с.2-6).

Рішенням Яремчанської міської ради від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113) відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Микуличин (урочище Паленина) Яремчанської міської ради (зворотній бік а.с.9), у зв`язку з тим, що земельної ділянки, вказана позивачем у викопіюванні з публічної кадастрової карти України знаходиться на території Карпатського національного природного парку (Підліснівське природоохоронне науково-дослідне відділення, квартал №15, виді №5).

Про прийняття оскаржуваного рішення, Яремчанська міська рада додатково повідомила позивача листом від 04.06.2021 за №М-659 (а.с.9).

Позивач, вважаючи необґрунтованим (немотивованим) оскаржуване рішення від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113) та таким, що прийняте з порушенням вимог Земельного кодексу України, звернувся в суд за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

При вирішенні даного спору суд вважає за необхідне дослідити кожний аргумент позивача окремо у його співвідношенні до змісту позиції відповідача і третьої особи, та виходячи із фактичних обставин справи, підтверджених належними доказами.

Згідно із частиною 2 статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Пунктом "б" частини 1 статті 81 Земельного кодексу України (надалі по тексту також - ЗК України) передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Виходячи із змісту пояснень ОСОБА_1 , звертаючись до відповідача із заявою (клопотанням) від 27.04.2021, позивач ініціював питання щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га у власність із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Законом України "Про місце самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-ВР (надалі по тексту також - Закон №280/97-ВР) визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Статтею 10 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, серед іншого, земля, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частини 3 та 5 статті 16 Закону №280/97-ВР).

Згідно вимог частини 1 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

В силу вимог пункту 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Також повноваження саме сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначені статтею 12 Земельного кодексу України

Зокрема, за змістом пунктів "а" і "б" частини 1 статті 12 коментованого Кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Так, відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Стаття 118 Земельного кодексу України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

За змістом частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац 2 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Зміст коментованих норм Кодексу свідчить, що порядок набуття земельних ділянок у власність громадян шляхом їх передачі (одержання) із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації регламентовано пунктом "б" частини 1 статті 81, пунктом "в" частини 3 статті 116, частинами 6 і 7 статті 118 і статті 121 Земельного кодексу України.

Втім, слід відзначити, що коментований вище судом процес одержання у власність земельної ділянки, окрім подання зацікавленою особою клопотання відповідного змісту із необхідними документами, включає в собі також наступні обов`язкові стадії (етапи), а саме:

- звернення зацікавленої особи із клопотанням та відповідними обов`язковими додатками, оформлених за правилами частини 6 статті 118 ЗК України;

- отримання у відповідної ради дозволу у формі позитивного рішення на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- приймає відповідною радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

В свою чергу, чіткий і виключний перелік обставин, наявність яких дає підстави для відмови у прийнятті відповідним органом рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і надання її у власність, визначені частинами 7 і 9 статті 118 Земельного кодексу України.

Попри це, перше із вказаних рішень відповідного органу, у випадку відмови у наданні дозволу, повинно містити в собі конкретні мотиви його прийняття, тобто бути достатньо мотивованим.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти до висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Частиною 7 статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки:

а) надати дозвіл;

б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Повертаючись до фактичних обставин у справі, матеріали справи засвідчують подію звернення ОСОБА_1 до Яремчанської міської ради із заявою (клопотанням) від 27.04.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,2500 га "для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд", яка розташована в урочищі Паленина с. Микуличин Яремчанської міської ради. До заяви позивач додав викопіювання з публічної кадастрової карти України з бажаним місцем розташування земельної ділянки та копію документів, які посвідчують особу (а.с.2, 9).

Втім, як уже відзначено вище по тексту судового рішення, міська рада прийняла рішення від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113) про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з підстав знаходження такої ділянки на території Карпатського національного природного парку (зворотній бік а.с.9), про що повідомлено позивача листом від 04.06.2021 за №М-659 (а.с.9).

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи власні доводи щодо протиправності рішення від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113), вказує на відсутність належних доказів знаходження спірної земельної ділянки на території Карпатського національного природного парку. Зокрема, за доводами позивача, землі Карпатського національного природного парку не виділені в натурі на місцевості та без належної технічної документації, а 15-ий квартал земель не має кадастрового номеру.

Досліджуючи такі доводи позивача, суд вважає за необхідне вказати на слідуюче.

В ході розгляду даної адміністративної справи, третьою особою надано письмове пояснення №78 від 09.02.2022 і №102 від 23.02.2022, із змісту яких судом встановлено наступні обставини.

Карпатський національний природний парк (надалі по тексту також - Парк) створений відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 03.06.1980 за №376, є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, про що зазначено також у Положенні про Карпатський національний природний парк, затверджене наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31.08.2020 за №99 (а.с.41-50).

Згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1980 за №376 "Про створення Карпатського національного природного парку", наказу Мінлісгоспу УРСР №167 від 16.06.1980, наказу об`єднання Прикарпатліс №316 від 29.06.1981 та постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 за №557, вся територія, яка надана у постійне користування Карпатському національному природному парку, а також лісові землі включені в межі Парку без вилучення земель, віднесено до лісів І групи в категорію захисності "Ліси спеціального цільового призначення: Ліси національних природніх парків".

Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Парк є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у відділенні Казначейства і утримується за рахунок коштів державного бюджету.

Окрім вказаного, третя особа повідомила суду, що при опрацюванні Кадастрової карти України та матеріалів "Проекту організації території, охорони, відтворення та рекреаційного використання природних ресурсів і об`єктів Карпатського національного природного парку - 2003 рік", а саме планшетів та електронної схеми каталогу координат Парку, та виїзду на місце розміщення земельної ділянки, було визначено, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, відноситься до земель Парку.

Отож, як стверджує представник третьої особи, земельна ділянка, яку має намір отримати позивач, належить до земель природно-заповідного фонду та перебуває у постійному користуванні Парку на підставі Державного акту на право постійного користування землею, виданого 27.12.2001 за №І-ІФ №002772.

Так, згідно приписів статті 43, 44 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Відповідно пункту "г" частини 4 статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів встановлює Закон України "Про природно-заповідний фонд України" від 16.06.1992 за 2456-XII (надалі по тексту також - Закон №2456-ХІІ).

Відповідно до преамбули Закону №2456-ХІІ природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.

У зв`язку з цим законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Згідно із частинами 1, 3 і 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Отже, на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду встановлюється особливий правовий режим, який повинен забезпечувати їх належну охорону, збереження та подальший розвиток шляхом встановлення низки суворих обмежень та заборон щодо нецільового використання природних ресурсів. Основними видами використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду є їх: використання у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Судом з`ясовано, що Карпатський національний природний парк, який згідно зі статтею 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд" відноситься до об`єктів природно-заповідного фонду, створений постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1980 за №376.

Водночас межі Парку затверджено додатком до цієї постанови.

В матеріалах справи міститься копія Державного акту на право постійного користування землею площею 5 332,19 гектарів, виданого Карпатському національному природному парку 29.12.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №000006, бланк серії І-ІФ №002772, а також план зовнішніх меж землекористування (а.с.57).

Будь-яких доказів про припинення землекористування чи зміну меж цієї земельної ділянки у встановленому порядку матеріали справи не містять.

Позивачем не спростовано обставини знаходження бажаної ним земельної ділянки в межах природного парку. У суду відсутні обґрунтовані підстави для сумніву у недостовірності доводів третьої особи про приналежність спірної земельної ділянки на правах постійного користування Карпатському національному природному парку.

За умови того, що земельна ділянка відноситься до земель природно заповідного фонду, вона не може передаватись у приватну власність.

Як встановлено судом із матеріалів справи, події ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення (27.05.2021) передувало звернення ОСОБА_1 до Карпатського національного природного парку із заявою від 21.04.2021 щодо погодження вилучення земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в урочищі Паленина с. Микуличин Яремчанської міської ради, для подальшої приватизації (а.с.52).

На таке звернення позивача, Карпатський національний природний парк листом №244 від 17.05.2021 повідомив ОСОБА_1 про те, що запрошувана земельна ділянка накладається на землі, надані Карпатському національному природному парку у постійне користування Підліснівського природоохоронного науково-дослідного відділення, квартал №15, виді №5 згідно планшету №3 даного природоохоронного науково-дослідного відділення, а отже не може бути приватизована згідно пункту "г" частини 4 статті 84 Земельного кодексу України (а.с.51).

З наведеного слідує, що позивачу при зверненні до відповідача із заявою від 27.04.2021 для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було відомо про те, що земельна ділянка площею 0,2500 га, яка розташована в урочищі Паленина с. Микуличин Яремчанської міської ради знаходиться на території та перебуває у користуванні Карпатського національного природного парку, у зв`язку із чим і звертався до третьої особи за погодженням вилучення спірної земельної ділянки.

Попри вказане, незважаючи на заборону щодо передачі у приватну власність земель під об`єктами природно-заповідного фонду, що прямо передбачена ЗК України, не отримавши погодження Карпатського національного природного парку в частині вилучення земельної ділянки, ОСОБА_1 звернувся 27.04.2021 із заявою (клопотанням) до відповідача про наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки, яка віднесена до земель Карпатського національного природного парку.

Повертаючись до правового регулювання спірних правовідносин в котре суд покликається на положення частини 6 статті 118 Земельного кодексу України, за змістом якого зацікавлена особа до клопотання, серед іншого, додає погодження землекористувача - у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб.

Тобто, у досліджуваному випадку необхідною умовою для звернення позивача до міської ради для вирішення його клопотання слід було надати позитивне погодження щодо вилучення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні Карпатського національного природного парку, і з наміром на отримання якої, в межах норм безоплатної передачі, звернувся позивач до відповідача.

ОСОБА_1 звертаючись до міської ради про надання йому дозволу в порядку статті 118 ЗК України був достеменно обізнаний про перебування спірної землі в правомірному користуванні третьої особи.

Більше того, подаючи в суд адміністративний позов ОСОБА_1 не повідомив суд про такі обставини, в тому числі про відмову у погодженні щодо вилучення бажаної землі, скриваючи таку обставину для повного, всебічного і об`єктивного розгляду справи.

Фізична відсутність чи наявність конкретної і точної точки розмежування (перенесення лінії на місцевості) земель третьої особи в ділянці Підліснівського природоохоронного науково-дослідного відділення, квартал №15, виді №5 згідно планшету №3, не може спростувати обставину перебування такої землі в користуванні Карпатського національного природного парку.

Розглядаючи звернення позивача від 21.03.2021 третя особа співставила відомості з викопіювання із кадастрової карти України (наданої ОСОБА_1 ) і власними обліковими матеріалами (планшет №3 Підліснівського природоохоронного науково-дослідного відділення) та при виїзді на місце на місце розмежування земельної ділянки встановлено приналежність такої землі до території Парку.

В контексті аргументів позивача про відсутність технічних документів про встановлення земель Парку в натурі на місцевості, не визначення і присвоєння відповідного кадастрового номера земель та відсутні документи про реєстрацію права користування землями Парку в реєстрі речових прав нерухомого майна України, суд керується такими мотивами

В силу правового визначення частини 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Наявні у справі витяги і окремі складові проекту створення територій/об`єкта природно-заповідного фонду - Карпатського національного природного парку в частині спірної ділянки, є належними і допустимими доказами у справі. А тому, суд вважає, що третя особа довела право користування бажаною для позивача ділянкою «до встановлення меж територій Парку в натурі/на місцевості» в порядку і у спосіб, визначений частиною 4 статті 7 коментованого Закону.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).

Зважаючи на те, що Карпатський національний природній парк не є відповідачем у справі (суб`єктом владних повноважень, рішення якого є предметом оскарження у справі), то позивач повинен довести обставини, які б спростували факт перебування у постійному користуванні третьої особи спірної земельної ділянки.

Позивач не підтвердив свої доводи про не перебування спірної землі у постійному користуванні Парку в порядку і спосіб, визначений частиною 2 статті 74 КАС України.

З урахуванням встановлених в ході розгляду обставин (відсутності погодження належного землекористувача про вилучення землі) та виходячи із доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість визначення відповідачем у оскаржуваному рішенні підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою - знаходження бажаної до відведення земельної ділянки на території Карпатського національного природного парку, а саме, Підліснівського природоохоронного науково-дослідного відділення квартал №15, виділ №5, що свідчить про невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Отже, підстави відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, зазначені у спірному рішенні, на переконання суду, відповідають нормам законодавства, у зв`язку із чим рішення Яремчанської міської ради від 27.05.2021 за №151-10/2021 (пункт 113) є правомірним та не підлягає скасуванню.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні .

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими, такими, що не відповідають вимогам законодавства та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд відзначає, що позивач за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 908,00 гривень, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься квитанція від 11.11.2021 за №29 (а.с.1).

Водночас, в адміністративному позові, ОСОБА_1 вказав на понесення ним витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 гривень, які просив стягнути на його користь із відповідача.

Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову в силу вимог статті 139 КАС України не підлягає стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судовий збір та витрати на правову допомогу.

Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесені ними судові витрати при розгляду даної справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу таких витрат.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач - Яремчанська міська рада Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 33309833), вул. Свободи, 266, м. Яремче, Івано-Франківська область, 78501;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Карпатський національний природний парк (ідентифікаційний код юридичної особи 05509323), вул. В. Стуса, 6, м. Яремча, Івано-Франківська область, 78500.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.