Справа № 560/18667/21
Суддя: Козачок І.С.
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

31 березня 2022 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Козачок І.С. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Хмельницькій області Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ПРЕДМЕТ, ПІДСТАВИ ТА ЗМІСТ ПОЗОВУ.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління поліції охорони в Хмельницькій області Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу №315 від 15.11.2021 "Про відсторонення від службових обов`язків ОСОБА_1 "

Покликається на те, що оскарженим наказом її відсторонено від роботи з 15.11.2021 як таку, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID - 19. Наказом передбачене відсторонення від виконання службових обов`язків "на строк до усунення причин, що зумовили відсторонення", а також припинення виплати грошового забезпечення на період відсутності на службі.

Позивачка зазначає, що оскаржений Наказ не відповідає вимогам Конституції України та законодавству з питань охорони здоров`я, ґрунтується на положеннях підзаконних актів, які прямої вказівки на обов`язок проходження такого щеплення не містять. Так, відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" обов`язковими є лише прямо визначені види щеплень, серед яких відсутнє щеплення проти COVID - 19. Вважає, що спонукання її таким чином до проходження щеплення є протиправним, оскільки суперечить міжнародним та внутрішнім актам щодо прав людини на вільне волевиявлення стосовно вирішення питань власного здоров`я та надання дозволів на медичні втручання. Позивач зазначає, що прийняттям зазначеного Наказу також нівелюється право на медичну таємницю, закріплене Основами законодавства України про охорону здоров`я. Крім того вважає, що виданням оспорюваного Наказу її позбавлено права на працю, позаяк ст.46 КзпП України, на яку у тому числі покликається відповідач, не містить такої підстави для відсторонення працівника, як непроходження останнім щеплення проти COVID - 19. Зазначає, що відповідач не мав права у односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці позивачки, яке погіршувало умови оплати праці, встановлені законом. На думку позивачки, будь-який примус до здійснення вакцинації через погрозу відсторонення або безпосередньо відсторонення від роботи варто розглядати як порушення гарантованих Конституцією України та Кодексом законів про працю України прав та інтересів людини і працівника. Зважаючи на ці та інші доводи, викладені у позові, просить також зобов`язати відповідача виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.11.2021 через відсторонення від роботи, а також компенсацію моральної шкоди в сумі 10000 грн.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачу направлена ухвала про відкриття провадження у справі та позов з додатками, які останньому вручені, що доводиться відомостями про доставку документів в кабінет електронного суду Управління поліції охорони в Хмельницькій області.

У визначений строк відзив до суду не надходив, відтак суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд виходить з наступного.

ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

Зі змісту записів трудової книжки позивачки судом встановлено, що ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходить службу в системі органів Національній поліції України, зокрема на час прийняття оскарженого Наказу працювала на посаді інспектора фізичної охорони Управління поліції охорони в Хмельницькій області, в званні капітана поліції.

15.11.2021 начальником Управління поліції охорони в Хмельницькій області прийнятий оскаржуваний Наказ № 315, яким ОСОБА_1 , "яка відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID - 19, визначених переліком" відсторонено від виконання службових обов`язків "на строк до усунення причин, що зумовили відсторонення". Також згідно з цим Наказом припинено виплату їй грошового забезпечення поліцейського на період відсутності на службі та передбачений допуск до виконання службових обов`язків за умови надання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (однією чи кількома дозами вакцини) отриманого в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.2021 № 677, чи надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, виданого закладом охорони здоров`я.

Зі спірним Наказом позивач ознайомлена 15.11.2021, службове посвідчення та жетон здані 15.11.2021. ОСОБА_1 16.11.2021 звернулась на ім`я начальника Управління поліції охорони в Хмельницькій області з заявою, у якій висловила незгоду з прийнятим Наказом.

Судом встановлено, що 03.11.2021, напередодні видачі оскарженого Наказу, позивач зверталась до керівника з приводу неприпустимості примусу до участі у експериментальному медичному втручанні, де вказала на те, що:

- стан її здоров`я і питання статусу вакцинації становлять медичну таємницю і не підлягають розголошенню без її згоди,

- якість препаратів, за допомогою яких здійснюється вакцинація, не є перевіреною та викликає сумніви, оскільки їх ефективність та безпека не доведені,

- особа без її згоди не може бути піддана примусовому медичному втручанню,

- обмеження конвенційних прав особи через її відмову проходити вакцинацію є дискримінаційними заходами.

Як встановлено зі змісту спірного Наказу, відповідач покликається на наступні нормативні акти та положення, як підстави прийнятого рішення:

1) вимоги статей 3, 60 Закону України «Про Національну поліцію»,

2) стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,

3) пункт «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»,

4) постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами, внесеними Постановою КМ від 20 жовтня 2021 року № 1096),

5) наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 вересня 2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - перелік), зареєстрований Міністерством юстиції України 07 жовтня 2021 за №1306/36928,

6) частина 1 статті 46 Кодексу законів про працю України.

Метою прийняття Наказу зазначене запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА ДОКАЗІВ.

Стаття 8 Конституції України передбачає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

а) Застосовані у спірному Наказі норми.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлені обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ (далі - Закон України №1645-ІІІ) передбачає, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на території України встановлений карантин з 19 грудня 2020 до 31 грудня 2021 року. Пунктом 41-6 постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року №2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджений «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» ( далі також наказ МОЗ України № 2153, Перелік) До вказаного Переліку ( на момент видання спірного Наказу) увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

б) Інші релевантні джерела права та їх співвідношення. Порядок відсторонення.

Відповідно до п. 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів» (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку.

У той же час встановлено, що щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені ні як обов`язкові, ні як профілактичні.

Таким чином, ані Закон України №1645-ІІІ, ані Календар профілактичних щеплень не відносять щеплення проти COVID-19 до переліку профілактичних або обов`язкових.

Частинами 3,4 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" встановлено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.

Аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесене до компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя, та лише за наявності відповідних епідемічних показань.

Разом з тим, відповідач не надав належні докази того, що на відповідній території, зокрема на території області, або на відповідному об`єкті головним державним санітарним лікарем України або головним державним санітарним лікарем області або головним державним санітарним лікарем центрального органу виконавчої влади приймалось рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Стаття 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», в свою чергу, передбачає, що підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, для можливості відсторонення особи від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів повинне бути внесене подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби, причому законним це може бути лише щодо осіб, прямо передбачених цією нормою закону, зокрема:

- осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань,

- хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби,

- осіб, які були в контакті з такими хворими,

- осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У той же час, Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" не регулює питання відсторонення працівників від роботи з підстав відмови від вакцинації проти такого захворювання, як COVID-19, а постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 не змінює будь-яким чином зазначену процедуру відсторонення, визначену п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки має нижчу юридичну силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом.

Відтак, судом встановлено відсутність у оскарженому Наказі посилання на основну законну підставу його прийняття - подання уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, яке вноситься на підставі Закону.

Крім того, суду не надані будь-які належні докази того, що ОСОБА_2 ухилялась від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, позаяк на цей час МОЗ України не затвердило перелік інфекцій, ухилення від щеплення проти яких могло б бути законною підставою для відсторонення працівника від роботи.

Відповідно до статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

У той же час, відсторонення через відмову від вакцинації проти COVID-19 у цей перелік не входить.

Відсторонення особи від роботи є втручанням у право людини на працю, яке в силу положень п.1 ст.92 Конституції України допустиме лише на підставі Законів України, а не підзаконних актів, до яких належать постанова КМУ №1236 та наказ МОЗ №2153.

Як вбачається зі змісту ст. 70 Закону України "Про Національну поліцію", яка визначає порядок та підстави відсторонення поліцейських та працівників Національної поліції, відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків (посади) допускається у випадку проведення відносно нього службового розслідування, у разі прийняття відповідною місцевою радою резолюції недовіри згідно з положеннями статті 87 цього Закону та у разі здійснення стосовно нього кримінального провадження. Жодна з перерахованих підстав у спірному Наказі не зазначена.

Враховуючи вищевказані норми законодавства у їх взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про безпідставність та протиправність відсторонення ОСОБА_2 від виконання обов`язків, яке оформлене спірним Наказом від 15.11.2021.

в) Питання, пов`язані з дискримінацією невакцинованих осіб та забезпеченням права на недоторканість особистості.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає заборону дискримінації: користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Стаття 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" передбачає поняття дискримінації як ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Стаття 284 Цивільного кодексу України гарантує право на медичну допомогу і передбачає, що повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Оскільки щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, здійснюється державою у вигляді надання населенню медичної допомоги, тоді як медична допомога за загальним правилом не може надаватись або здійснюватись у примусовому порядку, особа володіє правом відмовитись від її отримання не лише у разі наявності прямих медичних показань, але і у інших випадках, які законом прямо не регламентовані. У протилежному випадку, примусове здійснення щеплення без одержання інформованої згоди могло б розцінюватись як пряме та грубе втручання у сферу особистої недоторканості особи.

Таким чином, всупереч вимогам Законів України, які визначають принципи рівності та недопущення проявів дискримінації, якою б вона не була, підзаконними актами, на які покликався відповідач при прийнятті оскарженого Наказу, закріплені положення, які за своїм змістом є дискримінаційними стосовно осіб, які не погоджуються з втручанням держави у сферу їх особистої недоторканості.

Зазначене стосується як медичних аспектів, так і питань, пов`язаних з правом на працю та її оплату.

ОПЛАТА ВИМУШЕНОГО ПРОГУЛУ ЗА ЧАС ВІДСТОРОНЕННЯ. КОМПЕНСАЦІЯ МОРАЛЬНОЇ ШКОДИ.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання відповідача виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, суд виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Відповідно до статей 21 та 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Як визначено у ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Як вбачається зі спірного наказу, з 15.11.2021 позивачці було призупинено виплату грошового забезпечення поліцейського.

Спеціальним Законом "Про Національну поліцію" не передбачено виплату незаконно відстороненому працівнику органів поліції компенсації втрати частини заробітної плати/грошового забезпечення. У даному випадку суд вважає можливим застосувати аналогію закону та вирішити питання виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням, використовуючи порядок, передбачений ст.235 КЗпП України.

Оскільки право позивачки на працю та її оплату було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного Наказу від 15.11.2021 № 315, ефективним способом відновлення порушеного права є зобов`язання відповідача виплатити грошове забезпечення за час незаконного відсторонення від виконання обовязків.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність такої шкоди.

На думку суду, незаконне відсторонення особи від роботи у будь-якому випадку є втручанням у сферу її особистих прав та інтересів, що також є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя. Оскільки таке втручання, як встановлено судом, було здійснене суб`єктом влади не на підставі вимог Закону, суд погоджується з тим, що позивач зазнала певний рівень моральних переживань та обмежень у сфері приватного та професійного життя.

Суд оцінює розмір завданої позивачці моральної шкоди у 5000 грн.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки відповідачем не доведена правомірність спірного Наказу, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню (частково в частині моральної шкоди)

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Управління поліції охорони в Хмельницькій області № 315 від 15.11.2021 "Про відсторонення від виконання службових обов`язків ОСОБА_1 "

Зобов`язати Управління поліції охорони в Хмельницькій області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток/грошове забезпечення за час/період відсторонення від виконання службових обов`язків.

Стягнути з Управління поліції охорони в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 ( п`ять тисяч ) грн.

У задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 900 (дев`ятсот) грн. за рахунок асигнувань Управління поліції охорони в Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 31 березня 2022 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 )
Відповідач:Управління поліції охорони в Хмельницькій області (вул. Тернопільська, буд. 6/1,Хмельницький,Хмельницька область,299)

Головуючий суддя І.С. Козачок