Справа № 120/904/22-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 березня 2022 р. Справа № 120/904/22-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю наданої відмови управлінням Пенсійного фонду про обрахунок стажу роботи позивача з часу призначення пенсії в одинарному розмірі, саме за час роботи на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області з 03.09.1984 року по 21.08.1987 року.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 16.02.2022 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву.

Відповідач правом надання відзиву не скористався, що з урахуванням вимог ст.ст. 159, 162 КАС України є підставою для вирішення даної справи за наявними матеріалами справи та в межах заявлених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 08.01.2020 року отримує в головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області пенсію по віку.

Разом з тим, загальний стаж роботи позивача, який було зараховано головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області становить 42 роки 11 місяців 26 днів.

Однак при обрахунку загального стажу роботи управлінням Пенсійного фонду не було обраховано у подвійному розмірі стаж роботи позивача за посадою лікаря нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області починаючи з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік.

У зв`язку із зазначеними обставинами, позивач не одноразово звертався на адресу управління Пенсійного фонду із заявами щодо врахування вказаного стажу роботи. Однак, на свої звернення отримував лише формальну відписку щодо надання інформації про повторне направлення запиту.

Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо зарахування у подвійному розмірі стаж роботи позивача, останній звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції, чинній на момент призначення пенсії) відповідно до Конституції України гарантовано всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення", за цим Законом призначаються трудові пенсії (за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років) та соціальні пенсії.

Згідно зі статтею 10 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи та період роботи, є трудова книжка, оригінал, якої надавався до Відповідача для призначення пенсії.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 9 липни 2003 року (далі - Закон № 1058-ІV), виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону Закон № 1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до абзацу першого частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною четвертою статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІУвід 09.07.2003 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В силу приписів статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 № 2801-XII (зі змінами та доповненнями), заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

У розумінні статті 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 № 1489-III, психіатричний заклад - психоневрологічний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад, центр, відділення тощо всіх форм власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (зі змінами та доповненнями) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (зі змінами та доповненнями), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, як встановлено із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , у період з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік працював на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області.

Отже, період роботи позивача з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області є підтвердженим.

Наведене відповідачем під сумнів не ставилося та не заперечувалося.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що період роботи позивача з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області, під час призначення позивачу пенсії за віком належав до зарахування до його трудового стажу у подвійному розмірі в силу вимог статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому суд акцентує увагу, що вимоги статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII є чинними, неконституційними визнані не були, відтак пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах, передбачені цієї статтею, надаються працівнику закладу охорони здоров`я під час призначення пенсії як до так і після 01.01.2004 року.

Отже, конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною 2 статті 6, 8, частиною 2 статті 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що період роботи позивача з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області до дати призначення пенсії за віком 08.01.2020 року безпідставно відповідачем не зараховано у подвійному розмірі до його страхового стажу.

Також, суд зазначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Дії суб`єкта владних повноважень, натомість, це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може виражатись, як приклад, у певних рішеннях, актах, листах тощо (тобто мати певне матеріальне вираження), які негативно впливають на права, свободи, інтереси фізичної чи юридичної особи.

Отже, невиконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень, встановлених законодавством становить бездіяльність цього суб`єкта, а дії, вчинені ним під час здійснення управлінських функцій є діями суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 5 КАС України.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а саме щодо визнання протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо незарахування ОСОБА_1 стажу роботи з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області у подвійному розмірі на момент призначення пенсії за віком 08.01.2020 року та зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити розрахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , з дати її призначення з урахуванням стажу роботи 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області у подвійному розмірі з урахуванням вже отриманих сум пенсії.

Також, під час вирішення даної справи, суд ураховує, що положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Розподіл судових витрат у цій справі здійснюється відповідно до вимог ч. 3 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_2 ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7 м. Вінниця, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо незарахування ОСОБА_1 стажу роботи у подвійному розмірі з 03.09.1984 року по 21.08.1987 рік на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з дати її призначення, з урахуванням стажу роботи у подвійному розмірі на посаді лікаря-нарколога у Городецькій центральній лікарні Хмельницької області з 03.09.1984 року по 21.08.1987 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 496,20 грн., за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович