Справа № 560/12202/21
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2022-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/12202/21

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

28 березня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 06 серпня 2021 року №9574;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.11.2021 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.11.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що під час перевірки наданих позивачем до заяви документів було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_1 . Будь-які дані про вихід позивача з громадянства України, відповідно до вимог Закону України "Про громадянство України" відсутні. Таким чином, керуючись п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" 06.08.2021 відповідачем було прийнято рішення №9574 про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 06.08.2021 №9574 про те, що на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2022, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Ізяслав, Ізяславський район, Хмельницька область.

28 липня 2021 року позивач звернувся в Ізяславський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Під час перевірки наданих позивачем до заяви документів відповідачем було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Ізяслав, Ізяславського району Хмельницької області 27.11.2007 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_1 . У зв`язку із цим, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області керуючись п. 6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" 06.08.2021 було прийнято рішення №9574 про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач не погодився із вказаним рішенням, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення від 06.08.2021 №9574 не наведено достатніх підстав для його винесення, та не надано до суду належних та допустимих доказів, при цьому не зазначено конкретної іншої підстави передбаченої п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію".

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 Закону Україну "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про імміграцію" для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються зокрема, 4) для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України; 5) для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, який підтверджує, що особа раніше перебувала в громадянстві України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Згідно ст.10 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Аналіз наведених норм свідчить, що дозвіл на імміграцію в Україну надається виключно іноземцям та особам без громадянства.

Згідно пп.1,7 ч.1 ст.2 Закону України "Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на таких принципах:

- єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України;

- збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Пункт 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" передбачає, що громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Відповідно п.3 ст.5 Закону України "Про громадянство України" документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно ст.18 Закону України "Про громадянство України" громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.

Вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про громадянство України" підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Встановлено, що позивач з моменту народження до 1992 року проживав на території України, отже набув громадянства України в силу п.1 ст.3 Закону України "Про громадянство України".

Під час перевірки наданих позивачем до заяви про отримання дозволу на іміграцію в Україну документів було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон, серія НОМЕР_1 . Таким чином, позивач має документ, що підтверджує його статус як громадянина України.

Водночас, судом не встановлено факту видання відповідного указу Президента України щодо припинення громадянства України. Будь-які дані про вихід позивача з громадянства України, відповідно до вимог Закону України "Про громадянство України" відсутні. При цьому, набуття позивачем громадянства РФ саме по собі не свідчить про втрату позивачем громадянства України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України, а отже відсутні підстави для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, адже такий дозвіл надається виключно іноземцям та особам без громадянства.

Таким чином, відповідачем було правомірно прийнято рішення №9574 про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію". При цьому, відсутність у такому рішенні конкретних обставин застосування п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" не свідчить про протиправність спірного рішення. Детальне обґрунтування відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" наведене у висновку за результатом розгляду заяви позивача про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого заступником начальника УДМС України в Хмельницькій області від 06.08.2021.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись вказаними положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області задовольнити.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.