Справа № 240/43667/21
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року м. Житомир справа № 240/43667/21

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Андрушівської міської ради Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Андрушівської міської ради Житомирської області (далі - відповідач, Андрушівська міська рада) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з метою передачі такої у приватну власність та зобов`язання прийняти рішення про наданні такого дозволу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у визначеному Земельним кодексом України порядку звернувся до відповідача з клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність. Однак відповідач протиправно, на переконання позивача, у наданні такого дозволу відмовив.

Ухвалою суду від 29 грудня 2021 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, клопотань про проведення розгляду справи у судовому засіданні не подали.

31 січня 2022 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що на виконання положень Земельного кодексу України 18 серпня 2021 року за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,85 га прийнято рішення та надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 0,2 га.

04 жовтня 2021 року позивач повторно звернувся до Андрушівської міської ради з аналогічним клопотанням, у якому просив надати дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,05 га. За результатами розгляду такого клопотання 29 жовтня 2021 року радою прийнято рішення про відмову в його задоволенні у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Посилаючись на те, що положеннями Земельного кодексу України закріплено право громадян на отримання безоплатно у приватну власність шляхом приватизації лише один раз по кожному виду цільового призначення, а право постійного користування позивачем земельною ділянко площею 0,85 га, надане у 2000 році, не оформлено належним чином, відповідач уважає, що правові підстави визнання протиправним та скасування спірного рішення відсутні.

На підставі частини 2 та 3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що 02 серпня 2021 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки розміром 0,85 га для ведення селянського господарства.

До клопотання позивачем серед іншого додано архівний витяг рішення виконавчого комітету Антопільської сільської ради народних депутатів Андрушівського району Житомирської області №5 від 22 лютого 2000 року «Про надання земельних ділянко».

Згідно пункту 10 цього рішення відповідно до статті 56 Земельного кодексу України із земель запасу сільської ради для ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_1 надано земельну ділянку 0,85 га.

18 серпня 2021 року на ХІ сесії VIII скликання Андрушівська міська рада за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,85 га за межами населеного пункту с. Антопіль, враховуючи рекомендації постійної комісії прийняла рішення №52 про надання ОСОБА_1 дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га за межами населеного пункту с. Антопіль із земель комунальної власності Андрушівської міської ради (кадастровий номер :02:000:0158).

04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,05 га за межами населеного пункту села Антопіль Андрушівського району Житомирської області із земель комунальної власності Андрушівської міської ради (кадастровий номер :02:000:0158).

У мотивувальній частині цього клопотання ОСОБА_1 зазначив, що рішення виконавчого комітету Антопільської сільської ради народних депутатів Андрушівського району Житомирської області №5 від 22 лютого 2000 року, яким йому у постійне користування надано 0,85 га є чинним та ні ким не скасовано. Також Андрушівською міською радою 18 серпня 2021 року прийнято рішення про надання йому дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га, чим, на переконання позивача, збільшено розмір земельної ділянки, яку він має право отримати у приватну власність шляхом приватизації для ведення особистого селянського господарства (0,85 га + 0,20 га).

29 жовтня 2021 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,05 га за межами населеного пункту села Антопіль, кадастровий номер :02:000:0158, враховуючи рішення Андрушівської міської ради від 18 серпня 2021 року №52 та рекомендації постійної комісії з питань комунальної власності, інфраструктури, транспорту, житлово-комунального господарства, архітектури, благоустрою та земельних відносин, на ХІІІ сесії VIII скликання Андрушівська міська рада прийняла рішення №90, яким відмовила позивачу в наданні дозволу у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Уважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини 1 статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) вирішив, що:

положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

положення пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

За приписами Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність (користування), за результатами розгляду яких ці органи повинні прийняти відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

З огляду на викладене, спір, що виник між сторонами у цій справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 3 цієї правової норми закріплено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано положеннями статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 1 цієї статті 116 Земельного кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Згідно частини 2 статті 116 Земельного кодексу України у випадку, визначеному частиною 1 цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Відповідно до частин 6 та 7 статті 116 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Положеннями статті 119 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом 15 років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.

Як установлено судом, звертаючись 02 серпня 2021 року із клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,85 га та 04 жовтня 2021 року - площею 1,05 га, ОСОБА_1 жодних застережень про отримання земельної ділянки у приватну власність шляхом реалізації права за давністю користування, передбаченого статтею 119 Земельного кодексу України не зробив.

Додатково суд зауважує, що відповідно до положень статті 22 Земельного кодексу України, який діяв до 01 січня 2002 року та був чинним на момент прийняття виконавчим комітетом Антопільської сільської ради народних депутатів Андрушівського району Житомирської області рішення №5 від 22 лютого 2000 року, яким позивачу надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,85 га для ведення особистого підсобного господарства, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право користування землею, забороняється.

Відповідно до положень статті 23 цього Кодексу право постійного користування землею посвідчується державним актом, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

З огляду на викладене, твердження позивача про належність йому на праві постійного користування земельної ділянки площею 0,85 га, наданої рішенням виконавчого комітету Антопільської сільської ради народних депутатів Андрушівського району Житомирської області рішення №5 від 22 лютого 2000 року для ведення особистого підсобного господарства, є помилковим, оскільки документ, який підтверджу таке право у позивача відсутній.

Аналогічній висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 серпня 2018 року у справі №444/1247/16-а та від 11 березня 2021 року у справі №480/680/19.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач, звертаючись до міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою, реалізував право на одержання земельної ділянки із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, закріплене пунктом «в» частини 3 статті 116 Земельного кодексу України.

Ураховуючи наведене, суд уважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За приписами статті 123 цього Кодексу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проєктом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 2 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що фізичні особи на підставі клопотання, до якого додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, мають право отримувати у власність земельні ділянки комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою про відведення земельної ділянки, прийнятим у місячний строк.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що ухвалення позитивного рішення або надання мотивованої відмови у наданні відповідного дозволу є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до статті 123 Земельного кодексу України, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає послідовні стадії.

Отже, всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у користування.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення фізичної особи щодо того чи іншого земельного питання. У світлі вимог частини 2 статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

За такого правового регулювання слід зауважити, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проєкт землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі №806/2539/17.

У свою чергу, завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тому, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Такого правового висновку у подібних правовідносинах Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду дійшла у постанові від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а, відступивши від правового висновку, викладеного у постанові цього суду від 14 березня 2018 року у справі №804/3703/16.

Як убачається зі змісту спірного рішення підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,05 га за межами населеного пункту села Антопіль, кадастровий номер :02:000:0158 стало невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Тим часом у відзиві на позов відповідач зазначає, що підставою для прийняття такого рішення стало те, що аналогічне клопотання позивача вже було задоволено та рішенням від 18 серпня 2021 року надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га за межами населеного пункту села Антопіль із земель комунальної власності Андрушівської міської ради, а відповідно до положень статті 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Додатково акцентує увагу на тому, що встановлення конкретного розміру земельної ділянки, що передається у власність, відносить до дискреційних повноважень органу, уповноваженого на розпорядження землями.

У зв`язку з викладеним суд уважає за необхідне зазначити таке.

Порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування врегульований положеннями статті 123 Земельного кодексу України.

Частина 2 цієї правової норми передбачає відповідний перелік документів, що має бути поданий до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування, а саме: клопотання про надання дозволу на його розробку; графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки; письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічні положення закріплені також у частині 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статей 118 та 123 Земельного кодексу України.

Як убачу зі змісту оскаржуваного рішення відповідача підставою для відмови в задоволенні клопотання позивача стало невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Будь-якого обґрунтування такої підстави рішення не містить.

Під час розгляду справи судом відповідач також не надав доказів невідповідності земельної ділянки вказаної позивачем, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Такі обставини не зазначені у спірному рішенні відповідача, тобто і не слугували підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи оцінку правовідносинам, з приводу який виник спір у цій справі, суд приходить до висновку про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав обов`язку з надання доказів правомірності свого рішення.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 7 статті 118 та частиною 3 статті 123 Земельного кодексу України закріплено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що оскаржувана відмова у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою є немотивованою та безпідставною, а тому підлягає скасуванню.

Посилання відповідача на положення частини 4 статті 116 Земельного кодексу України, суд до уваги не приймає, оскільки предметом розгляду у цій справі є рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не рішення про надання земельної ділянки у власність.

Також суд звертає увагу, що у постанові від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу уповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проєкт землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування.

Саме тому прийняття 18 серпня 2021 року відповідачем рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га за межами населеного пункту села Антопіль із земель комунальної власності Андрушівської міської ради (кадастровий номер :02:000:0158) не позбавляє позивача права на звернення із аналогічним клопотанням.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Андрушівської міської ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності, суд зазначає наступне.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

В Рекомендаціях Комітету Ради Європи №К (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за даних обставин.

Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проєкту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції адміністративного суду, а відтак суд не повноважний перебирати на себе функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його невідкладно приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Зважаючи на пункт 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Окрім того, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським судом з прав людини складено позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); пункт 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); пункт 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі Брайєн проти Обєднаного Королівства (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); пункти 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); пункт 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 8 березня 1994 року у справі ISKCON та 8 інших проти Об`єднаного Королівства (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); пункти 47-56 рішення від 2 грудня 2010 року у справі Путтер проти Болгарії (CASE OF PUTTER v. BULGARIA).

Ураховуючи зазначене, позовна вимога про зобов`язання Андрушівської міської ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності задоволенню не підлягають.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 3 та часини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої у рішенні суду.

Ураховуючи наведене, з метою захисту прав позивача суд уважає за необхідне зобов`язати Андрушівську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 04 жовтня 2021 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,05 га за межами населеного пункту села Антопіль Андрушівського району Житомирської області із земель комунальної власності Андрушівської міської ради (кадастровий номер :02:000:0158) з урахуванням правової оцінки суду.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №1340/5638/18.

На підставі положень частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 681,00 грн.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Андрушівської міської ради Житомирської області від 29 жовтня 2021 року №90 «Про відмову наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у власність ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Андрушівську міську раду Житомирської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 04 жовтня 2021 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,05 га за межами населеного пункту села Антопіль Андрушівського району Житомирської області із земель комунальної власності Андрушівської міської ради (кадастровий номер :02:000:0158) з урахуванням правової оцінки суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Андрушівської міської ради Житомирської області на користь ОСОБА_1 681 (шістсот вісімдесят одну) гривню 00 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис