Справа № 420/13204/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2022-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/13204/21
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.,

при секретарі - Гаврильчук Т.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2021 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати не правомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751 у відношенні ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 15.05.2007 р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну №289402 від 15.05.2007р. на підставі того, що дитина має підстави для набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі ч.3 ст.8 Закону України «Про громадянство України». Однак, після звернення у 2021 року із заявою про обмін посвідки, у зв`язку із досягненням 45 - річного віку, Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення від 25 червня 2021 року №8751 про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання. Позивач, посилаючись на рішення ЄСПЛ та те, що дозвіл на імміграцію було отримано у законному порядку і жодних підстав для його скасування на той час не існувало, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а створена як орган владних повноважень з тими ж функціями. ГУ ДМС в Одеській області є територіальним органом ДМС України, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012 р. та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. ГУ ДМС в Одеській області не приймало рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та взагалі його основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.2011 р. Перевіркою матеріалів особової справи було встановлено, що ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання, на підстві п.6 ст.4 Закону України "Про імміграцію". До справи було долучено копію свідоцтва про народження дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які народились в м. Одесі, але документів, які підтверджують їх належність до громадянства України в матеріалах справи відсутні. Таким чином, встановлено, що дозвіл на імміграцію, наданий ОСОБА_1 , на підставі неправдивих відомостей. На думку апелянта, вбачається ряд порушень Закону України "Про імміграцію" та відсутність у позивача підстав для надання їй дозволу на імміграцію в Україну, як на момент подачі клопотання так і на момент надання йому дозволу на імміграцію. Апелянт вказує, що ГУ ДМС в Одеській області всебічно проаналізовано матеріали особової справи і прийнято рішення від 25.06.2021 р. № 8751 про відмову в обміні посвідки громадянці СР В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

13 січня 2020 року до суду від представника позивача - адвоката Тонкошкур І.В. надійшла заява, в якій він просить розглянути справу без його участі, вважає, що апеляційна скарга необгрунтована та задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його в силі.

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи в режимі відеоконференції не надав.

Враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, строки розгляду справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується копією національного паспорту Соціалістичної Республіки В`єтнам № НОМЕР_2 від 24.12.2014р.

У 2007 р. ОСОБА_1 видано дозвіл на іміграцію в Україну та 15.05.2007р. документована посвідкою на постійне проживання Серії НОМЕР_1 , на підставі ст.4 ч.2 п.6 Закону України "Про імміграцію"(а.с.5).

У 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання,у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Рішенням відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25.06.2021р. №8751 відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі п.п.3 п.62 Порядку №321.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження порушення позивачем положень законодавства про імміграцію, суд вважав, що позовні вимоги позивача, згідно ст.5 КАС України підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751 та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 15.05.2007 р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст..2, ст..3 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відпов

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Статтею 11 Закону України "Про імміграцію" визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

У разі скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом місяця з дня відбуття покарання.

Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.

Відповідно до абз.4 п.4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 року. (далі - Порядок №321)

Відповідно до п. 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Згідно з п. 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).

Відповідно до п.18, п.19 Порядку № 321 у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій). У разі коли у зв`язку із зміною прізвища та (або) власного імені чи по батькові, встановленням розбіжностей у записах необхідно обміняти паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, документи для обміну посвідки подаються не пізніше ніж через місяць після отримання нового паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства.

У разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається іноземцю або особі без громадянства та здається ними під час отримання нової посвідки.

Відповідно до п. 43, 44 Порядку № 321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Якщо втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, до якого подано заяву-анкету про оформлення, обмін посвідки, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС порівнює дані іноземця або особи без громадянства та їх фотозображення з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та даними відомчої інформаційної системи ДМС і сканує її із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.

Згідно з п. 69 Порядку № 321 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки на підставі підпункту 2 пункту 64 цього Порядку, яке не призвело до скасування дозволу на імміграцію, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та з урахуванням вимог, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, можуть звернутися за оформленням нової посвідки відповідно до пунктів 32-34 цього Порядку.

Відповідно до п. 72 Порядку № 321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:

1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) непридатності посвідки для подальшого використання;

4) скасування посвідки;

5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена та прийнято рішення про оформлення нової посвідки;

6) смерті особи, якій видано посвідку;

7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;

8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців.

Згідно з п. 73 Порядку № 321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

Відповідно до п. 78, 79, 80 Порядку № 321 рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Інформація про результати розгляду скарги доводиться до відома іноземця або особи без громадянства в установлений законодавством строк.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 25 червня 2021 року №8751 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі п.п.3 п.62 Порядку №321.

Зазначена норма (п.п.3 п.62 Порядку №321) передбачає, що Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

В свою чергу в апеляційній скарзі апелянт - Головне управління міграційної служби України в Одеській області зазначили, що рішення від 25 червня 2021 року №8751 прийнято у зв`язку з тим, що перевіркою матеріалів особової справи було встановлено, що ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання на підставі п.6 ст.4 Закону України «Про імміграцію». До справи було долучено копію свідоцтва про народження дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які народились в м. Одесі, але документів підтверджуючих їх належність до громадянства України в матеріалах справи відсутні. Також було встановлено, що діти зареєстровані громадянами України у 2011 році.

В особовій справі громадянки СРВ ОСОБА_1 наявний висновок, затверджений заступником начальника ГУМВС України в Одеській області без дати та номеру, з якого вбачається, що під час перевірки встановлено, що жодна з підстав документування посвідкою на постійне проживання не знайшла свого підтвердження та запропоновано скасувати висновок щодо видачі посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов`язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

Приймаючи спірне рішення, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не враховано те, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

Таким чином, це рішення не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача , які настали внаслідок прийняття цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживають її діти, які народились на території України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право позивача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка проживає в Україні протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

В той же час, доказів того, що позивачем було подано завідомо неправдиві відомості, підроблені документи до суду не надано.

Отже, за встановлених судом обставин, у відповідача були відсутні підстави ддя прийняття рішення № 8751.

Принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2007 році дозвіл на імміграцію позивачу надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Більш того, з моменту видачі позивачу посвідки на постійне проживання пройшло майже двадцять років, та увесь цей період позивач проживала на території України.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі №815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.

Колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.

Окрім того, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивача документовано посвідкою на постійне проживання, терміном дії - "безстроково". З матеріалів справи також вбачається, що у позивача наявні діти, які народились на території України, та чоловік позивача проживають на території України, що свідчить про стійкий правовий та соціальний зв`язок позивача з Україною.

В свою чергу, як вбачається з висновку про залишення на постійне мешкання в Україні, затвердженого начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області 02.02.2005р., підставою для задоволення клопотання гр. В`єтнаму ОСОБА_1 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні стало те, що чоловік отримав дозвіл на ПМЖ в Україні та у шлюбі є діти, які народились в м. Одесі, України та згідно ст.4 ч.2 п.6 Закону України «Про імміграцію».

Зважаючи на вищевикладене, оскільки у Головного управління ДМС в Одеській області як суб`єкта владних повноважень були відсутні підстави для прийняття рішення від 25 червня 2021 року №8751 у відношенні ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов вірного висновку про його скасування та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 від 15.05.2007 р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не повинен втручатися в його компетенцію.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 28.03.2022 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Єщенко