Справа № 400/256/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/256/21

Головуючий І інстанції Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту судового рішення - 06.04.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та 3-ї особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення заборгованості по невиплаченій частині посадового окладу, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

18.01.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту ПП та 3-ї особи - ГУ ДКСУ у Київській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність ДПП щодо невиплати частини посадового окладу за період з грудня 2018р. по вересень 2020р. та затримки розрахунку при його звільненні зі служби в Національній поліції.

- стягнути з ДПП заборгованість по невиплаченій частині посадового окладу за період з грудня 2018р. по вересень 2020р. в сумі 1540 грн.

- стягнути з ДПП на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100751,21 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період з грудня 2018р. по вересень 2020р. включно сплачував позивачу грошове забезпечення за посадовим окладом в розмірі - 2400 грн., замість - 2470 грн., встановлених додатком 10 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015р. №988, в результаті чого йому було не доплачено - 1540 грн.

При цьому, у день звільнення відповідач на картковий рахунок перерахував позивачу грошове забезпечення у сумі - 226,96 грн., однак письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів в повному обсязі, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Виплату всіх сум відповідач здійснив 29.12.2020р. У зв`язку із тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до повного розрахунку пройшло 83 дні, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь період у розмірі - 100751,21 грн. та недоплачена різниця у посадовому окладі - 1540 грн.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 05.05.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06.04.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

19.05.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

23.07.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - лейтенант поліції ОСОБА_1 наказом ДПП від 12.07.2018р. №669 о/с був призначений на посаду інспектора взводу №2 роти №2 батальйону №4 УПП в Миколаївській області із посадовим оклад у розмірі - 2400 грн., встановленим відповідно до наказу НПУ від 14.05.2018р. №470.

29.09.2020р. наказом ДПП №720 о/с позивача - інспектора взводу №2 роти №2 батальйону №4, було звільнено зі служби в поліції з 07.10.2020р. на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», з відрахуванням грошового забезпечення за 7 діб надмірно нарахованої щорічної чергової оплачуваної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Станом на день звільнення (07.10.2020р.) стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки у календарному обчисленні становить - 04 роки 11 місяців 25 днів. Сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, складає - 1881,63 грн.

Позивач, вважаючи, що за період проходження служби в НПУ (з грудня 2018р. по вересень 2020р. включно), відповідачем протиправно не було здійснено нарахування та виплату йому частини посадового окладу в сумі - 1540 грн., а також не проведено повного розрахунку при звільненні, звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015р. №988 та «Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» (затв. наказом МВС України від 06.04.2016р. №260).

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України,к має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами ч.ч.1,2 ст.94 Закону №580-VІІІ, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з п.1 Постанови №988, грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Вказаною вище Постановою затверджені схеми посадових окладів поліцейських у розмірах згідно з додатками 3-10 та надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення установлювати посадові оклади поліцейським та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання в розмірах, визначених затвердженими Постановою №988 схемами, згідно із додатками 2-10.

Як передбачено п.2 розділу ІІ Порядку №260, посадові оклади поліцейським встановлюються згідно зі штатним розписом у таких розмірах: для поліцейських «середнього» та «вищого» складу - згідно із додатками 3-9 до Постанови №988, а для поліцейських «молодшого» складу - згідно із додатком 10 до Постанови №988.

Відповідно до п.11 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів звертає увагу на те, що додатком 8 до Постанови №988 передбачена схема посадових окладів поліцейських стройових підрозділів поліції, згідно з якою розмір посадового окладу інспектора стройового підрозділу поліції складає - 2400 грн. (крім м. Києва), а додатком 10 передбачена схема посадових окладів поліцейських з числа молодшого складу поліції, відповідно до якої розмір посадового окладу поліцейського (інспектора) патрульної поліції складає - 2470 грн. (крім м. Києва).

При цьому, системний аналіз положень Постанови №988 та Порядку №260 свідчить про те, що розмір окладу визначається саме за посадою, а не за званням, що відноситься до «молодшого» чи «середнього» складу поліції.

У свою чергу, номенклатура посад та розмірів окладу за посадою затверджена наказом НПУ від 14.05.2018р. №470, яким, серед інших, було затверджено штат УПП в Миколаївській області ДПП та безпосередньо штат батальйону №4 роти №2 взводу №2, згідно з яким посада інспектора є посадою «середнього» складу поліції з окладом - 2400 грн.

Разом із тим, колегія суддів враховує, що наказ НПУ від 14.05.2018р. №470 про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції, позивачем не оскаржується та не є предметом даного спору.

Тобто, оклад інспектора поліції середнього складу у розмірі - 2400 грн. чітко передбачений у наказі НПУ від 14.05.2018р. №470 та визначений у відповідності з додатком 8 до Постанови №988.

Матеріали справи беззаперечно підтверджують те, що наказом ДПП від 12.07.2018р. №669 о/с лейтенант поліції ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора батальйону №4 роти №2 взводу №2 УПП в Миколаївській області, а тому, відповідно до штатного розпису Національної поліції, відносився до категорії персоналу «середнього» складу поліції з посадовим окладом у розмірі - 2400 грн., що, в свою чергу, фактично повністю спростовує доводи апелянта в цій частині.

Що ж стосується неповного, на думку позивача, розрахунку при звільненні та стягненні 100751,21 грн. за затримку розрахунку у відповідності до вимог КЗпП України, то суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

Так, як визначено п.15 розділу І Порядку №260, при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Згідно з п.1 розділу IV Порядку №260, у разі переміщення по службі (переведення, відрядження, переходу), а також звільнення поліцейського зі служби в поліції фінансовий підрозділ зобов`язаний виплатити йому належні види грошового забезпечення, про що зробити відповідні записи в грошовому атестаті за формою, визначеною у додатку 2 до цих Порядку та умов.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що зазначені вище правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм КЗпП України стосується норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів стосовно розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, а також одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Разом із тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, дані питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, а також провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Положеннями ст.117 КЗпП України регламентовано те, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у вказаних вище статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до закону, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Водночас, умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Лише при дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, відповідальність за невиплату належних звільненому працівникові сум можлива виключно за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності своєї вини в цьому.

Аналізуючи наказ про звільнення позивача, колегія суддів зазначає, що в ньому зазначено не тільки підстави звільнення, але і зазначено про відрахування із грошового забезпечення надмірно нарахованої щорічної чергової відпустки, суми відшкодування вартості предметів однострою особистого користування в сумі - 1881,63 грн., надбавки за вислугу років, тобто відображено всі необхідні суми та здійснено відповідні розрахунки на день звільнення.

Як зазначає позивач і це підтверджується письмовими доказами, відповідач у день звільнення здійснив з ним розрахунок в сумі - 226,96 грн., що на його думку є недостатнім і не повідомив про інші нарахування які були виплачена у грудні 2020р. в сумі - 4071,37 грн.

Проте, як встановлено судами обох інстанцій та не заперечується сторонами, зазначені кошти нараховані та перераховані ОСОБА_1 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020р. №375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність, населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни».

Пунктом 1 Постанови №375 установлено, що на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Встановлення доплати, визначеної п.1 вказаної Постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50% заробітної плати (грошового забезпечення) (п.2 Постанови №375).

Згідно з п.4 Постанови №375, перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику.

Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.

Відповідно до п.5 Постанови №375, доплати, визначені п.п.2 і 3 цієї Постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Пунктом 6 Постанови №375, у свою чергу, рекомендовано керівникам підприємств, установ та організацій приватної форми власності прийняти рішення щодо встановлення доплати відповідно до п.1 цієї постанови за рахунок власних коштів.

Колегія суддів зазначає, згідно із п.1 Постанови №988, положення якої кореспондуються з п.3 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення поліцейських складається з: посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Аналізуючи зазначені положення, колегія суддів бере до уваги, що встановлена Постановою №375 додаткова доплата не входить до складу грошового забезпечення, адже не є ані щомісячним додатковим, ані одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.

Навпаки, положеннями Постанови №375 встановлено, що така доплата виплачується у межах наявних бюджетних асигнувань, не постійно та, зрештою, може не виплачуватись. При цьому, остаточне рішення стосовно визначення персонального переліку поліцейських, які забезпечували правопорядок і безпеку громадян та внаслідок виконання своїх обов`язків мали безпосередній контакт з населенням, та встановлення додаткової доплати останнім в граничному розмірі до 50% грошового забезпечення пропорційно до відпрацьованого часу в особливих умовах, приймає керівник, в тому числі, але не виключно в межах видатків державного бюджету, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

Станом на день звільнення позивача (07.10.2020р.) бюджетні програми стосовно виплати коштів працівникам Національної поліції, які мають (мали) безпосередній контакт з населенням під час дії карантину були відсутні, в зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 не отримав зазначені кошти, так як на момент звільнення бюджетом не передбачались видатки працівникам поліції за виконання своїх обов`язків пов`язаних з безпосереднім контактуванням з населенням.

Як уже було вказано вище та підтверджується матеріалами справи, 29.12.2020р. на поточний рахунок позивача, який відкритий у відділенні АТ «Ощадбанк», відповідачем було перераховано спірні кошти у сумі - 4010,30 грн.

Так, з метою нарахування та забезпечення фінансування виплат коштів працівникам поліції, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2020р. №966 були внести зміни до п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, ява безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-СоV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» від 10.06.2020р. №485, замінивши цифри « 2701125,3» і « 2249861» відповідно цифрами « 4680183,3» і « 4228919».

Пунктом 2 Постанови №966 встановлено забезпечити МВС погодження збільшення видатків державного бюджету, передбаченого п.1 цієї Постанови, з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету та Міністерству фінансів після зазначеного погодження - внесення відповідних змін до розпису державного бюджету.

Як зазначає відповідач, після погодження цієї Постанови з комітетом Верховної Ради України 29.12.2020р. зазначені кошти були сплачені працівникам поліції, у тому числі позивачу.

Відповідно до розрахункових листів за період серпень, вересень 2020р., позивачу нараховані кошти за виконання ним своїх обов`язків, пов`язаних з безпосереднім контактом з населенням під час дії карантину, у розмірі - 4071,37 грн. При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, дані кошти не могли бути нараховані та виплачені ОСОБА_1 за відсутності відповідної бюджетної програми, затвердженої в порядку визначеному Бюджетним кодексом України, та у строки визначені ст.116 КЗпП України.

Як наслідок, при розрахунку з ОСОБА_1 , відповідач не допустився протиправних дій (бездіяльності) щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2020р. по день фактичного розрахунку 29.12.2020р.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 30.03.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко