Справа № 380/25396/21
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань поновлення процесуальних строків

29 березня 2022 року
Суддя Львівського окружного адміністративного суду Чаплик І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати ЄСВ, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області ( місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35 ), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що ОСОБА_1 як суб`єкт підприємницької діяльності був зареєстрований до набрання 01.07.2004 чинності Закону України від 15.05.2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», після набуття чинності вказаного закону жодних реєстраційних карток для проведення реєстрації його як фізичної особи-підприємця державному реєстратору не подавав, свідоцтво нового зразка не отримував, підприємницьку діяльність не здійснює, а тому не є платником єдиного внеску, що свідчить про відсутність обов`язку сплачувати єдиний внесок та відповідно протиправність сформованої контролюючим органом оскаржуваної податкової вимоги.

Разом з позовною заявою, позивачем подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду від 24.12.2021, в якій позивач зазначає, що про вимогу він дізнався з виконавчого провадження, яке здійснюється Сихівським відділом державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Позивач зазначив, що вимогу від Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про сплату боргу(недоїмки) не отримував та подання таких доказів лежить на відповідачу.

Ухвалою суду від 05.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З метою витребування у Головного управління Державної податкової служби у Львівській області доказів надсилання ОСОБА_1 вимоги від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У, зазначено, що заява про поновлення строків звернення до суду буде розглядатись після отримання відповідних доказів.

31.01.2022 представник відповідача подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, мотивуючи тим, що оскаржувану податкову вимогу від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У надіслано на поштову адресу позивача ( АДРЕСА_2 ) рекомендованим відправленням з повідомленням про вручення. Згідно з корінця повідомлення про вручення поштового відправлення та довідки про причини повернення поштового відправлення відміткою поштового відділення проставлено дату 05.04.2021. Оскільки позивач звернувся до суду тільки у середині грудня 2021 року пропустивши строк звернення до суду, просить залишити позовну заяву без розгляду. Представник відповідача також зазначає про те, що особистий підпис одержувача рекомендованого поштового відправлення є обов`язковим тільки у разі вручення поштового відправлення з позначками «вручити особисто» та «судова повістка» та не вимагається при оформленні вручення іншого рекомендованого поштового відправлення, зокрема, податкового повідомлення-рішення, покликаючись на встановлену правову позицію Верховним Судом у справі №826/17798/18, а також на правову позицію Верховного Суду у справах №639/4278/16-а, №813/1517/16, згідно якої контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів на отримання персональних даних платників податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.

Розглянувши клопотання представників сторін з питань строку звернення до суду, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності з 20.01.2003, місце проживання: АДРЕСА_2 .

10.02.2021 року ГУ ДПС у Львівській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4286-50-у, відповідно до якої ОСОБА_1 визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн.

Зазначену вимогу надіслано позивачу на адресу АДРЕСА_2 , рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення. Однак, вказана вимога повернулась на адресу податкового органу із відміткою «за закінченням терміну зберігання» з датою 05.04.2021.

09.07.2021 державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66046900 з примусового виконання податкової вимоги Головного управління ДПС у Львівській області від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вищенаведені правові положення свідчать, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 за № 2464-VІ (далі - Закон № 2464-VІ), як зазначено в його преамбулі, є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з абзацами четвертим - шостим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац восьмий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку (абзац дев`ятий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

Заявляючи клопотання про залишення позову без розгляду, контролюючий орган керується усталеною на час формування податкової вимоги правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої строк для звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску становить десять днів, який обчислюється або з дня отримання платником такої вимоги, або з моменту отримання платником ЄСВ рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду скарги на вимогу (адміністративне оскарження).

Однак, Верховний Суд у складі судової палати з розгляд справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 580/3469/19 відступив від висновків, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 802/983/18-а, від 8 серпня 2019 року у справі № 480/106/19, від 19 березня 2020 року у справі №140/1757/19, від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а, від 11 лютого 2021 року у справі №580/3380/19 та інших з аналогічною правовою позицією.

У постанові від 25 лютого 2021 року Верховний Суд сформулював правову позицію, що строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату єдиного внеску складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду відповідної скарги. Судова палата дійшла висновку, що Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, за умови попереднього використання позивачем процедури адміністративного оскарження такої вимоги, це не змінює підхід до нормативного розуміння застосування строку звернення до суду у справах цієї категорії.

Відтак, враховуючи, що зміна судової практики відбулася в бік розширювального тлумачення норм права, які регулюють питання тривалості строку звернення до суду з позовом у подібних правовідносинах, зазначена позиція підлягає врахуванню та застосуванню судом.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 18.11.2021 у справі №460/5355/20.

Крім цього, при наданні правової оцінки питанню дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, слід встановити день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Для визначення моменту, з якого розпочинається перебіг строку звернення до суду з вимогою про оскарження спірної у цій справі вимоги від 10.02.2021, слід виходити із нормативного регулювання порядку надіслання такої вимоги на адресу платника єдиного внеску.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Поряд з цим правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні питання дотримання контролюючим органом порядку надіслання на адресу позивача спірної вимоги слід керуватись приписами саме Закону №2464-VI та відповідних підзаконних нормативно-правових актів, а не нормами ПК України.

У цій справі позивач доводить свою позицію про поважність причин пропуску ним строку звернення до суду тим, що він довідався про існування оскаржуваної податкової вимоги від 10.02.2021 лише після відкриття виконавчого провадження 09.07.2021.

Водночас, за позицією відповідача, податкова вимога направлялася на зареєстровану адресу позивача, тому вважається належним чином врученою, оскільки саме на платника єдиного внеску покладено обов`язок із подання до контролюючого органу відомостей про зміну ним місця проживання тощо.

При визначенні особи, на яку покладено обов`язок із повідомлення податковому органу відомостей про зміну місця проживання (місцезнаходження) платника єдиного внеску, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено, зокрема фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4).

Підпунктами 10, 12 частини другої статті 6 Закону №2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону (частина третя статті 6 Закону №2464-VI).

Розділ V Закону №2464-VI визначає особливості та порядок ведення Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр).

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 16 Закону №2464-VI).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №2464-VI джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та Пенсійного фонду, зокрема, від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; платників єдиного внеску; застрахованих осіб; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад; податкових органів та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; інших джерел, передбачених законодавством.

Згідно з вимогами пункту 3 частини другої статті 19 Закону №2464-VI до реєстру страхувальників вносяться відомості про місцезнаходження (для юридичної особи) та місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (для фізичної особи).

З аналізу наведених вище норм права слідує, що фізичні особи-підприємці, є платниками єдиного внеску за себе і, відповідно, підлягають внесенню до реєстру страхувальників, в якому обов`язково мають міститись відомості про місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (для фізичної особи). Такі відомості можуть бути отримані як від самого платника єдиного внеску, так і від державного реєстратора, органу державної реєстрації актів цивільного стану тощо.

За правилами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 7 травня 2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція №449).

За правилами пункту 4 розділу VІ «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) у паперовій формі вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до пункту 7 розділу VII «Фінансові санкції» Інструкції №449 рішення про нарахування пені та застосування штрафів вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнім відомим місцем її перебування з повідомленням про вручення.

Якщо платник на день надсилання йому органом доходів і зборів рішення про нарахування пені та застосування штрафів не повідомив в установленому порядку про зміну місцезнаходження (місця проживання), рішення вважається належним чином врученим навіть у разі його повернення як такого, що не знайшло адресата.

З аналізу наведених норм слідує, що надіслання як рішення про нарахування пені та застосування штрафних санкцій, так і вимоги про сплату боргу (недоїмки) здійснюється контролюючим органом за адресою місця проживання чи останнього відомого місця перебування фізичної особи (місцезнаходження - для юридичної особи). При цьому, на платника єдиного внеску покладено обов`язок із повідомлення контролюючого органу про зміну ним свого місця проживання (місцезнаходження). У разі виконання платником такого обов`язку є підстави для звільнення його від виконання документів, надісланих податковим органом за неактуальною адресою.

Про застосовність такого підходу свідчить розвиток правового регулювання цього питання, а саме наступні зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року №465-IX (далі - Закон №465-IX) до статті 25 Закону №2464-VI, якими частину четверту зазначеної статті викладено в наступній редакції: «Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України». Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №465-IX ці зміни набрали чинності з 1 липня 2020 року.

Так, за правилами абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

При цьому пунктом 42.3 статті 42 ПК України передбачено, що якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Таким чином, за загальним правилом невиконання платником єдиного внеску обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну ним місця проживання позбавляє його можливості посилатися у відповідному спорі на обставини невручення йому відповідних документів, якщо буде встановлено, що такі документи були направлені на визначену платником при взятті на облік адресу.

Водночас, на переконання суду, такі негативні наслідки не можуть бути поширені на випадок, коли спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок. Як вбачається з матеріалів справи, позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру відповідно до вимог цього Закону. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем і контролюючий орган мав можливість отримати такі відомості, в тому числі, і за наслідками отримання таких відомостей від інших державних органів в порядку обміну інформацією. Крім цього, відсутність у позивача статусу платника єдиного внеску позбавляє позивача обов`язку інформувати контролюючий орган про місце знаходження та відповідно перевіряти ймовірність надходження від контролюючого органу повідомлень, які можуть мати негативні наслідки для нього.

У цій справі суд встановив, що направлена контролюючим органом поштова кореспонденція повернулася із зазначенням причини повернення - «за закінченням терміну зберігання». При цьому, відомості в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивачем не подавалися, докази зворотнього відповідачем не подано. Відповідачем також не подано жодних доказів того, що з позивачем здійснювалася кореспонденція іншого характеру за цією адресою і доказів того, що позивачу було відомо про можливість перебування його на обліку як платника податку.

Суд зазначає, що органи державної влади повинні уникати проявів надмірного формалізму при реалізації наданих їм повноважень та сприяти іншим учасникам публічних правовідносин у реалізації їх прав, зокрема щодо належного та своєчасного сповіщення про прийняті суб`єктом владних повноважень відносно них рішення.

Враховуючи викладене, за наявності у розпорядженні контролюючого органу сумнівів про статус платника єдиного внеску, невжиття контролюючим органом дій шодо отримання таких відомостей від інших державних органів та щодо реального повідомлення позивача про існування оскаржуваної податкової вимоги може бути розцінено судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із відповідним позовом.

Дотримуючись позиції Верховного Суду від 27.01.2022 №160/11673/20, а саме: що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, §36, суд дійшов висновку, що право доступу до правосуддя є однією із невід`ємних складових права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції. У цьому ж рішенні (§35) ЄСПЛ зазначив, що було б немислимо, щоб частина перша статті 6 Конвенції містила детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій в цивільних справах і не захищала в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися цими гарантіями - доступу до суду. Ступінь доступу, який надає національне законодавство, також повинен бути достатнім для забезпечення «права на суд», беручи до уваги принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право доступу було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити дію, яка становить втручання у його права (рішення ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, §36).

Щодо обмеження права доступу до правосуддя, у рішенні по справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (рішення від 12 липня 2001 року у справі Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany, §44), ЄСПЛ зазначив, що при цьому повинно бути забезпечено, що застосовані вимоги не обмежують або не зменшують доступу до суду особи таким чином або в такій мірі, що порушується сама суть цього права. Крім того, обмеження не буде сумісним з ч.1 ст.6, якщо воно не переслідує законної мети і якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Крім того, у рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» (рішення від 9-го жовтня 1979 року у справі Airey v. Ireland, §24) ЄСПЛ вказав, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права, які є практичними та ефективними. Особливо це стосується права доступу до суду з огляду на визначне місце, яке в демократичному суспільстві належить праву на справедливий судовий розгляд. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»). Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 18.12.2018 по справі №761/5894/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Львівській області від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн, а тому заяву позивача необхідно задовольнити. Як наслідок, клопотання представника відповідача слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 121-123, 243, 248, 256 КАС України, суд,-

ухвалив:

заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із заявою у справі до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 10.02.2021 №Ф-4286-50-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

У задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу суду можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Чаплик І.Д.