Справа № 140/7717/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/7717/21 пров. № А/857/23656/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Ніколіна В.В.,

суддів - Гінди О.М., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року (суддя - Ковальчук В.Д., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі- ФОП) у липні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області , в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.03.2021 № (далі - ППР) про застосування штрафу у сумі 500 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване ППР не відповідає нормам чинного законодавства, базуються на припущеннях і не підтверджується доказами та даними господарської діяльності позивача, прийняті з порушенням норм чинного законодавства, на підставі висновків, які не відповідають фактичним обставинам.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що у наказі про проведення перевірки відсутні будь-які покликання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, врім як на норму, що регулює питання призначення перевірки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України (далі ПК України). Також вказує, що матеріали справи не місять жодного прямого доказу, який би підтверджував факт зберігання позивачем палива.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи те, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що працівниками Головного управління ДПС у Волинській області на підставі наказів від 14.01.2021 №117 «Про проведення фактичної перевірки» , від 05.02.2021 №503 «Про продовження строку проведення фактичної перевірки» та направлень від 15.01.2021 №82, №83 проведено фактичну перевірку ФОП за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої складено акт від 19.02.2021 реєстраційний №1528/03-20-07-05-05/ (бланк №000856).

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (далі - Закон №481/95-ВР), а саме, згідно наданих до перевірки товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів від 07.04.2020 №ДО000000014, від 14.04.2020 №ДО000000034, від 30.04.2020 №ДО000000081, від 13.05.2020 №МУ2693, від 25.05.2020 №ДО000000064 та акцизної накладної в період з 01.04.2020 по 11.06.2020 ФОП придбав дизельне паливо в кількості, зазначеному у цих товарно-транспортних накладних, яке зберігалося за адресою: АДРЕСА_1 , без отримання відповідної ліцензії.

26.05.2020 ФОП отримав ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №2000687, терміном дії з 12.06.2020 по 12.06.2025. Вказана ліцензія видана на загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального ємністю 12 000 літрів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Під час проведення фактичної перевірки контролерами податкового органу згідно аналізу поданих ФОП повідомлень за формою №20-ОПП та відомостей єдиного реєстру податкових накладних встановлено наявність у підприємця нерухомого та рухомого майна, а саме: вантажних сідловин тягачів DAF TE 96 NCE, Scania A2G42X37C, Man TGX 18/440, напівпричепів Krone, FruehaufTx 34c, Kogel Sn24, Schmitz SCS, автостоянки за адресою: АДРЕСА_1, яка орендується; бочки, яка знаходиться за вказаною адресою та експлуатується; приміщення складу Л-1, який знаходиться за значеною адресою та орендується позивачем.

Як встановлено контролерами Головного управління ДПС у Волинській області, 09.06.2020 продано вантажний сідловий тягач DAF TE 96 NCE та 21.07.2020 також продано вантажний сідловий тягач DAF TE 96 NCE, однак повідомлення за формою №20-ОПП підприємцем щодо цих 2 одиниць техніки, які використовувались у господарській діяльності не подавались.

Крім того, на усну вимогу перевіряючих підприємцем до перевірки надано: первинні документи щодо придбання дизельного пального (товарно-транспортні накладні); подорожні листи по трьом вантажним автомобілям, по яким подано повідомлення за формою №20-ОПП, за період з 29.03.2020 по 25.06.2020; технічні паспорти 5 транспортних засобів; довідка про місткість баків вантажних автомобілів.

Аналізом наданих до перевірки даних первинних документів щодо придбання дизельного пального (об`єм та дата отриманого палива) даних наданих подорожніх листів вантажних автомобілів (дата виїздів автомобілів, повернення їх в гараж, отримання палива в літрах, залишки пального при виїзді та повернення автомобіля, витрати пального по факту) контролерами встановлено, що пальне не могло бути злите в повному обсязі надходжень в паливні баки транспортних засобів, про що здійснено розрахунок у додатку до акта перевірки.

Враховуючи вищевикладене, посадові особи податкового органу дійшли висновку, що суб`єктом господарювання в період з 01.04.2020 по 11.06.2020 здійснювалось зберігання паливно-мастильних матеріалів без отримання відповідної ліцензії.

Позивач не погодився із висновками акту перевірки та подав на нього заперечення від 01.03.2021 вих. №1 та додаткові пояснення від 19.03.2021 вих. №2, в яких позивач зазначає, що придбане дизельне пальне зливалось в баки вантажних автомобілів та напівпричепів, які згодом переливались для заправки в паливні баки вантажних автомобілів DAF (державний номер НОМЕР_1 ), Scania (державний номер НОМЕР_2 ), MAN (державний номер НОМЕР_3 ), однак заперечення були відхилені Головним управлінням ДПС у Волинській області, про що свідчить лист від 23.03.2021 № 4893/6/03-20-07-05-06 «Про розгляд заперечення». Як зазначено у цьому листі, надані платником податків ФОП пояснення та копії документів до заперечення на акт перевірки прийняті до уваги, але не мають документального підтвердження для спростування висновків перевірки щодо порушення вимог статті 15 Закон №481/95-ВР.

Відповідачем на підставі акту перевірки від 19.2021 №1528/03-20-07-05-05/ Головного управління ДПС у Волинській області прийняло ППР від 29.03.2021 № про застосування штрафу у сумі 500 000,00 грн.

Не погоджуючись з даним ППР, позивач подав скаргу від 14.04.2021 вих. №5 до ДПС України, яка рішенням від 21.06.2021 № 13862/6/99- залишила без змін ППР від 29.03.2021 №, а скаргу в цій частині - без задоволення.

Не погодившись із такими діями позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних і достатніх доказів на спростування висновків контролюючого органу. Натомість відповідачем , як суб`єктом владних повноважень підтверджено правомірність рішення податкового органу на підставі наданого позивачем переліку документів.

Спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного, плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (далі - Закон № 481/95-ВР), Податкового кодексу України (далі - ПК України) зі змінами та доповненнями.

Відповідно до вимог пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

За приписами підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

У відповідності до вимог підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичних перевірок визначено статтею 81 ПК України, за приписами пункту 81.1 якої посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: - направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; - службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або не надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, фактична перевірка здійснена на підставі наказу наказів від 14.01.2021 №117 «Про проведення фактичної перевірки», від 05.02.2021 №503 «Про продовження строку проведення фактичної перевірки» та направлень від 15.01.2021 №82, №83.

Щодо покликань апелянта, що у наказах про проведення фактичної перевірки та про продовження строку проведення фактичної перевірки відсутні будь-які покликання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім як на норму, що регулює питання призначення перевірки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Позов який спрямований на оскарження податкових повідомлень-рішень з підстав протиправності перевірки може бути задоволений лише в тому разі, якщо не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, зокрема фактичної, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Враховуючи факт допущення позивачем посадових осіб контролюючого органу до перевірки, у спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов`язки для платника податків є податкове повідомлення-рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.

Вказана позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21.02.2019 року по справі № 820/5481/17.

Більше того, у наказі про проведення фактичної перевірки (а.с. 10) контролюючий орган вказує що така проводиться з метою здійснення контролю за дотриманням порядку здійснення розрахункових операцій, наявності ліцензій, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що Головне управління ДПС у Волинській області, як на момент проведення перевірки позивача, так і на момент винесення оскаржуваних рішень мало повноваження та підстави на проведення такої перевірки.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про протиправність проведення фактичної перевірки, як підстави скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Стосовно покликань апелянта, що матеріали справи не місять жодного прямого доказу, який би підтверджував факт зберігання позивачем палива, суд апеляційної інстанції виходить наступного.

Відповідно до абзацу першого преамбули Закону № 481/95-ВР цей Закон визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України.

Статтею 1 Закону № 481/95-ВР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розкрито, серед інших, наступні поняття: ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди або обладнання, або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним (далі - Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального) - перелік суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі виданих ліцензій.

Порядок здійснення імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального встановлено статтею 15 Закону № 481/95-ВР.

Згідно із частинами 1, 6, 8, 16, 19, 39 статті 15 Закону № 481/95-ВР, імпорт, експорт алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності без наявності ліцензії. Оптова торгівля на території України алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, здійснюється за наявності у суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності ліцензії на оптову торгівлю алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах. Оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Встановлено річну плату за ліцензії на право зберігання пального у розмірі 780 гривень.

Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Відповідно до статті 17 Закону № 481/95-ВР, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, зокрема, оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500 000 гривень.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 для здійснення власної господарської діяльності придбав паливно-мастильні матеріали, а саме дизельне паливо ДП-3-Євро 5-ВО) у ТзОВ «ДІДУХОЙЛ»: 07.04.2020 в кількості 2335 л; 14.04.2020 в кількості 2435 л; 30.04.2020 в кількості 2435 л; 25.05.2020 в кількості 2550 л. та дизельне паливо ДП-Л-Євро5-ВО у ТОВ «Мозир Україна» 13.05.2020 в кількості 4 000 л, що підтверджується товарно-транспортними накладними від 07.04.2020 №ДО000000014, від 14.04.2020 №ДО000000034, від 30.04.2020 №ДО000000081, від 13.05.2020 №МУ2693, від 25.05.2020 №ДО000000064. Позивач стверджує, що придбане дизельне паливо в період з 01.04.2020 по 11.06.2020 було відвантажено безпосередньо у паливні баки транспортних засобів у пункті розвантаження за адресою: АДРЕСА_1, що не є акцизним складом у розумінні п.п.14.1.6. п.14.1. ст.14 ПК України, а тому необхідності в отриманні ліцензії на зберігання пального у суб`єкта господарювання нема.

Відповідно до підпункту 14.1.6. пункту 14.1. статті14 ПК України акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів; б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії; б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1 000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам. в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам; г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої; ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

Як зазначалося вище, відповідно до статті 1 Закону № 481/95-ВР, місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Відтак, відповідно до законодавства паливні баки транспортних засобів не є акцизним складом, отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей.

Як встановлено матеріалами справи, контролюючим органом встановлено наявність у ФОП майна, зокрема бочки, яка експлуатується, та транспортні засоби,

Апелянт стверджує, контролюючим органом не доведено факт наявності пального, тобто предмету зберігання.

На думку колегії суддів цей факт спростовується тим, що ФОП придбав паливно-мастильні матеріали, а саме дизельне паливо ДП-3-Євро 5-ВО) у ТзОВ «ДІДУХОЙЛ» : 07.04.2020 в кількості 2335 л; 14.04.2020 в кількості 2435 л; 30.04.2020 в кількості 2435 л; 25.05.2020 в кількості 2550 л. та дизельне паливо ДП-Л-Євро5-ВО у ТОВ «Мозир Україна» 13.05.2020 в кількості 4 000 л, що підтверджується товарно-транспортними накладними від 07.04.2020 №ДО000000014, від 14.04.2020 №ДО000000034, від 30.04.2020 №ДО000000081, від 13.05.2020 №МУ2693, від 25.05.2020 №ДО000000064. Більше того, апелянт сам вказує, що придбане пальне розливав у паливні баки вантажних транспортних засобів.

Апелянт покликається на право контролюючого органу відповідно до підпункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 ПК України вимагати під час проведення перевірок від платників податків що перевіряються, проведення інвентаризації залишків пального. Натомість відповідачем такої вимоги не ставилось, акту інвентаризації залишків пального не надано.

Колегія суддів зазначає, що вказані повноваження контролюючого органу є дискреційними, тобто здійснюються на розсуд такого органу.

Законодавством не визначено наявність акту інвентаризації залишків пального, як необхідний доказ для доведення правопорушення передбаченого статтею 15 Закону №481/95-ВР, а саме зберігання паливно мастильних матеріалів без отримання ліцензії.

Тобто, законодавець визначає варіативність можливої поведінки контролюючого органу спрямованої на доведення факту вчиненого правопорушення.

На вимогу контролюючого органу були надані подорожні листи, однак такі підтверджують лише витрати пального транспортними засобами, однак ніяким чином не засвідчують обсяги отриманого пального від постачальників та його розлив безпосередньо у ці транспортні засоби.

Апелянтом не надано суду документів, що підтверджують обсяги відвантаження палива постачальниками безпосередньо у паливні баки транспортних засобів позивача (актів розливу дизпалива із зазначенням обсягів розлитого пального тощо).

Також апелянт зазначає, що придбане дизельне пальне зливалось в баки вантажних автомобілів та напівпричепів, які згодом переливались для заправки в паливні баки вантажних автомобілів, однак жодних документів для підтвердження наведеного суду не надано.

Надані технічні паспорти на вантажні автомобілі, довідка про місткість баків, подорожні листи, розрахунки до подорожніх листів можуть підтверджувати зберігання палива безпосередньо в паливних баках автомобілів, однак позивачем не доведено відвантаження паливно-мастильних матеріалів безпосередньо у паливні баки транспортних засобів в день їх поставки в обсязі, зазначеному у товарно-транспортних накладних.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт зберігання позивачем пального у період з 01.04.2020 по 11.06.2020 без наявності ліцензії, а тому податковий орган правомірно застосував до ФОП фінансові санкції у вигляді штрафу в сумі 500 000 грн. на підставі прийнятого податкового повідомлення-рішення від 29.03.2021 №.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року в справі №140/7717/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 29.03.2022.