Справа № 120/3008/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 березня 2022 р. Справа №120/3008/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 звернувся її представник до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з вимогами визнати протиправним та скасувати рішення №41 від 07 серпня 2020 року щодо відмови в призначенні його довірительці пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також зобов`язати призначити та виплачувати таку пенсію, починаючи з 17 липня 2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що його довірителька ОСОБА_1 17 липня 2020 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою щодо призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 07 липня 2020 року позивачці відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах. Підставами для відмови у призначенні такої пенсії слугували відсутність необхідного пільгового стажу зі шкідливими умовами праці та недосягнення позивачкою пенсійного віку, встановленого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Представник позивача вважає, що пенсійним органом безпідставно не зараховано ОСОБА_1 до пільгового стажу за списком №2 період роботи з 30 травня 1990 року по 22 березня 1994 року заточувальником, зайнятого на заточуванні інструменту абразивними кругами сухим способом, а також період роботи з 13 вересня 1994 року по 25 липня 2007 року санітаркою інфекційного відділення в Іллінецькій центральній районній лікарні.

Посилання відповідача на недосягнення позивачкою пенсійного віку для призначення пенсії на пільгових умовах її представник вважає безпідставними з огляду на таке.

Так, приписами статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 54 року 6 місяців - якщо вони народилися у період з 01 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року.

Стаття 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" кореспондується з нормами статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", якою передбачалися такі ж підстави для виходу на пенсію за віком на пільгових умовах.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі 1-5/2018 статтю 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

Відтак, застосуванню підлягає стаття 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII.

Тобто, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За таких обставин представник позивачки вважає, що на момент звернення його довірительки із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах вона досягла пенсійного віку, адже на момент такого звернення їй виповнилось 50 років.

Окрім того, у позовній заяві представник позивачки вказує на протиправність дій пенсійного органу щодо незарахування до загального стажу позивачки періоди її роботи з 19 серпня 1985 року по 16 червня 1986 року, з 16 червня 1986 року по 20 січня 1987 року та з 22 березня 1994 року по 13 вересня 1994 року.

Відтак, не погоджуючись з рішенням пенсійного органу, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, її представник оскаржив його в судовому порядку.

Ухвалою від 26 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

13 серпня 2021 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідно пункту 2.2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року. За приписами пункту 4.1 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників про обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, для зарахування стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, періоду роботи зі шкідливими умовами праці після 21 серпня 1992 року, відповідно право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації.

Так, представник відповідача вказав на те, що період роботи позивачки у ВАТ "Вінницький інструментальний завод" з 30 травня 1990 року по 22 березня 1994 року не зараховано до пільгового стажу роботи з огляду на невідповідність прізвища особи, зазначеного в уточнюючій довідці, особистим даним позивачки; невірним зазначенням нормативно-правового акту, яким затверджені чинні на період роботи позивачки списки; ненаданням документального підтвердження про затвердження результатів атестації робочих місць.

У зарахуванні періодів роботи позивачки до пільгового стажу з 13 вересня 1994 року по 25 липня 2007 року відмовлено з огляду на невірно визначений нормативно-правовий акт, яким затверджені чинні на період роботи позивачки списки.

Що ж до незарахування до загального стажу позивачки періодів її роботи з 19 серпня 1985 року по 16 червня 1986 року, з 16 червня 1986 року по 20 січня 1987 року та з 22 березня 1994 року по 13 вересня 1994 року, то представник відповідача вказав на те, що записи у трудовій книжці про роботу позивачки у ці періоди вчинено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України №58 від 29 липня 1993 року.

Відтак, на переконання представника відповідача пенсійним органом правомірно відмовлено в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах з огляду на відсутність необхідного пільгового стажу роботи зі шкідливими умовами праці та у зв`язку з недосягненням визначеного пенсійного віку (54 років 6 місяців), а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

17 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", надавши необхідні документи.

07 серпня 2020 року відповідачем прийнято рішення №41 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з посиланням на відсутність необхідного стажу роботи зі шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2 та у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, передбаченого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (тобто недосягнення 54 років та 6 місяців).

Так, рішення пенсійного органу обґрунтовано тим, що до пільгового стажу ОСОБА_1 по Списку №2 неможливо зарахувати період роботи з 30 травня 1990 року по 22 березня 1994 року на посаді заточувальника, зайнятого на заточуванні інструменту абразивними кругами сухим способом у зв`язку з невідповідністю прізвища позивачки в уточнюючій довідці про пільговий характер роботи паспортним даним; невірно визначеним у такій довідці нормативно-правового акту, яким затверджені чинні на період роботи позивачки списки, а також ненаданням документального підтвердження про затвердження результатів атестації робочих місць. Період роботи з 13 вересня 1994 року по 25 липня 2007 року на посаді санітарки інфекційного відділення в Іллінецькій центральній районній лікарні не зарахований до пільгового стажу з огляду на те, що в уточнюючій довідці про пільговий характер роботи невірно визначений нормативно-правовий акт, яким затверджені чинні на період роботи позивачки списки.

Також не зараховано до загального стажу роботи ОСОБА_1 наступні періоди: з 19 серпня 1985 року по 16 червня 1986 року з огляду на наявне виправлення в наказі про звільнення з роботи, не зафіксоване згідно із встановленими вимогами діловодства та нечитабельність відтиску печатки, яким вони завірені, що унеможливлює ідентифікацію підприємства-роботодавця; з 17 червня 1986 року по 20 січня 1987 року з огляду на розбіжність у році між датою звільнення та датою видачі відповідного наказу про звільнення; з 22 березня 1994 року по 13 вересня 1994 року з огляду на наявне виправлення в наказі про звільнення з роботи, що не оформлено згідно із встановленими вимогами діловодства.

Надаючи правову оцінку рішенню пенсійного органу, що оскаржується, суд зважає на таке.

Положеннями статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Зазначена правова норма кореспондується з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29 липня 1993 №58 (далі по тексту - Інструкція №58).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Зі змісту наведених норм слідує, що застосування положень Порядку №637 в частині необхідності надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу може мати місце лише у разі відсутності у трудовій книжці (або відповідних записах до неї) відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, зокрема щодо зайнятих посад, характеру виконуваної роботи, - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відтак, посилання пенсійного органу щодо незарахування періоду роботи позивачки до пільгового стажу на невідповідність прізвища особи, зазначеного в уточнюючій довідці про пільговий характер роботи, слід визнати безпідставними, адже основним документом, що підтверджує стаж роботи ОСОБА_1 є її трудова книжка, а надання довідок обумовлене неможливістю встановити стаж роботи позивача за трудовою книжкою.

При цьому, як свідчать записи у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 , починаючи з 30 травня 1990 року по 22 березня 1994 року ОСОБА_1 працювала заточувальником, зайнятим на заточуванні інструменту абразивними кругами сухим способом, а з 13 вересня 1994 року по 25 липня 2007 року - санітаркою інфекційного відділення в Іллінецькій центральній районній лікарні.

Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів роботи позивачки до пільгового стажу слугував невірно визначений в уточнюючій довідці про пільговий характер роботи нормативно-правовий акт, яким затверджені чинні на період роботи списки.

Водночас, до періоду роботи позивачки з 30 травня 1990 року по 11 березня 1994 року слід застосовувати Список №2, що затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, а до періоду з 11 березня 1994 року по 22 березня 1994 року Список №2, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162.

Так, у пункті "а" розділу 24 "Виробництво твердих та тугоплавких сплавів" Списку №2, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, окрім інших професій, зазначено професію "заточник", а у підпункті "а" підрозділу 12 розділу XIV "Металообробка" Списку №2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162, йдеться про робітників, що зайняті на обдиранні, точінні, різанні, шліфуванні металевих виробів та інструменту абразивними кругами сухим способом.

Відтак, посилання відповідача як на підставу для незарахування до пільгового стажу позивачки, що дає право на пенсію на пільгових умовах, на невірно визначений в уточнюючій довідці нормативно-правовий акт, яким затверджені чинні на період роботи позивачки списки, слід визнати безпідставними, адже роботу, яку вона виконувала в період з 30 травня 1990 року по 22 березня 1994 року, відповідає тим професіям, що зазначені у наведених вище списках.

З приводу посилань відповідача як на підставу для відмови у зарахуванні згаданого вище періоду роботи до пільгового стажу ОСОБА_1 на відсутності доказів проведення атестації робочих місць, то слід врахувати наступне.

Особи, які зайняті на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах списком №2, оскільки на працівника, зайнятого на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці.

Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи.

Відтак, непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №520/15025/16-а від 19 лютого 2020 року.

Відтак, суд доходить висновку, що період роботи позивачки з 30 травня 1990 року по 22 березня 1994 року необґрунтовано не зараховано до пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Щодо незарахування періоду роботи позивачки з 13 вересня 1994 року по 25 липня 2007 року санітаркою інфекційного відділення в Іллінецькій центральній районній лікарні, то суд зважає на таке.

Підставою для відмови у зарахуванні до пільгового стажу роботи позивачки згаданого періоду роботи слугувало невірне визначення в уточнюючій довідці про пільгових характер роботи нормативно-правового акту, яким затверджені чинні на період роботи позивачки списки.

Так, в період роботи позивачки з 13 вересня 1994 року по 16 січня 2003 року чинною була постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162, а в період з 16 січня 2003 року по 25 липня 2007 року - постанова Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36. Вказані постанови і визначали списки виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

У розділі XXIV Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162, передбачено посаду робітників, які безпосередньо обслуговують хворих, зокрема, у інфекційних відділеннях: середній медичний персонал, молодший медичний персонал.

У розділі XXIV Списку №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36, передбачено працівників, які безпосередньо обслуговують хворих, окрім іншого, у інфекційних відділеннях: молодші медичні сестри.

При цьому, відповідно до роз`яснень Міністерства праці України №06/1-4088 від 04 грудня 1996 року «Про деякі питання, пов`язані з визначенням пільгових пенсій» до молодшого медичного персоналу, які відносяться до безпосереднього обслуговування хворих в лікувально-профілактичних установах, відділеннях, кабінетах, що передбачено розділом XXIV Списку №2, зокрема, віднесено молодшу медичну сестру (санітарку-прибиральницю, санітарку-буфетницю та інших).

Відтак, період роботи позивачки з 13 вересня 1994 року по 25 липня 2007 року на посаді санітарки інфекційного відділення необґрунтовано не зараховано до пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Окрім того, рішенням пенсійного органу, що оскаржується, не зараховано до загального стажу роботи ОСОБА_1 наступні періоди: з 19 серпня 1985 року по 16 червня 1986 року з огляду на наявне виправлення в наказі про звільнення з роботи, не зафіксоване згідно із встановленими вимогами діловодства та нечитабельність відтиску печатки, яким вони завірені, що унеможливлює ідентифікацію підприємства-роботодавця; з 17 червня 1986 року по 20 січня 1987 року з огляду на розбіжність у році між датою звільнення та датою видачі відповідного наказу про звільнення; з 22 березня 1994 року по 13 вересня 1994 року з огляду на наявне виправлення в наказі про звільнення з роботи, що не оформлено згідно із встановленими вимогами діловодства.

Визначаючись з приводу правомірності оскаржуваного рішення в цій частині, суд зауважує наступне.

Як уже наголошувалось вище, відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом норми містить і Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції №58).

Аналіз наведених положень дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівника права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Таким чином, доводи відповідача щодо незарахування до загального стажу позивача спірних періодів роботи позивачки з підстав допущення у трудовій книжці виправлень в наказах про звільнення, нечитабельності відтиску печатки підприємства тощо є безпідставними.

Варто наголосити на тому, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, такі записи є належними доказами підтвердження стажу позивачки.

Щодо посилань пенсійного органу на недосягнення позивачкою пенсійного віку, встановленого статтею 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то варто врахувати наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом №1788-ХІІ та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).

Закон №1788-ХІІ був введений в дію з 01 січня 1992 року в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 01 квітня 1992 року - в повному обсязі.

01 січня 2004 року набув чинності Закон №1058-ІV.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" №2148-VІІІ, що доповнив Закон №1058-ІV розділом ХІV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 14 такого змісту:

"На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах".

За приписами статті 12 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість, згідно з пунктом "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців;

жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, в тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України, стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VІІІ.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VІІІ для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 визнано неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення такого рішення. При цьому, рішенням передбачено, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VІІІ.

Відтак, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженого Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду №1-р/2020, з одного боку, та Законом №1058-ІV, з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий у 55 років.

Тому, оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Відтак, визначаючись з приводу того, нормами якого нормативного акту слід керуватися під час призначення пенсії позивачці, суд враховує правову позицію Верховного Суду, сформовану за результатами розгляду справи №360/3611/20.

Так, розглядаючи вказану справу, у постанові від 03 листопада 2021 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Тому застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Обставини цієї справи, склад її учасників, предмет спору та заявлені позовні вимоги вказують на те, що ця адміністративна справа в частині досягнення віку, за яким позивачка набуває права на пенсію на пільгових умовах за Списком №2, є типовою справою, яка відповідає ознакам адміністративної справи №360/3611/20.

Отже, враховуючи положення частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у цій справі суд має керуватися тими правовими висновками, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи №360/3611/20.

За таких обставин доводи пенсійного органу щодо відсутності у позивачки права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із недосягненням відповідного віку є необгрунтованими.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною, а тому рішення №41 від 07 серпня 2020 року в цій частині належить скасувати.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

В силу приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши доводи сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 07 серпня 2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, є протиправним та підлягає скасуванню, а відтак задоволенню підлягає й похідна від основної вимога щодо зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2 відповідно до пункту "б" частини статті 13 Закону №1788-ХІІ з 17 липня 2020 року, тобто з дня звернення за пенсією.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зважає на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою позивачка сплатила судовий збір в розмірі 908 гривень, що підтверджується квитанцією від 13 липня 2021 року.

Відтак, на користь позивачки слід стягнути витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 908 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №41 від 07 серпня 2020 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 з 17 липня 2020 року пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21028, м. Вінниця, Хмельницьке шосе, 7; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Рішення суду в повному обсязі складено 24.03.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович