Справа № 303/712/22
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 303/712/22 пров. № А/857/4392/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участю секретаря судового засідання Кушик Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадян, які зі слів себе ідентифікують, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2022 року (ухвалене у м. Мукачево, за правилами спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Заболотного А.М, повний текст рішення складено 28.01.2022 року) у справі № 303/712/22 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до осіб, які зі слів ідентифіковано, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про затримання з метою ідентифікації, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до осіб, які зі слів ідентифікують себе, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в інтересах якого діє громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), про затримання з метою ідентифікації.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2022 року позов задоволено повністю.

Затримано громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в інтересах якого діє громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), з метою ідентифікації строком до 6 (шести) місяців, а саме до 27.07.2022 року (включно)

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідачі звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. На підтвердження доводів апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції позбавив позивачів прав доступу до судочинства, позаяк здійснив розгляд справи за участю перекладача англійської мови, якою позивачі не володіють та не розуміють. Мовою позивачів є мова Ісламської Республіки Афганістан -пушту і дарі. Позивачі також вказують, що у відповідачів є наявні паспортні документи та на території України є наявний родич, який готовий надати кошти для проживання в Україні до вирішення питання відповідачів про надання їм статусу біженця. Окрім того зазначають, що незаконного перетину кордону не здійснювали, а лише були виявлені у межах контрольованого прикордонного району на території Тячівського району Закарпатської області. Під час затримання їм не забезпечено участі адвоката. Зазначають, що відповідачі є ідентифікованими та такими, що звернулися до міграційної служби. Вказують про неможливість їх видворення до країни походження, позаяк там триває війна.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи та на номер телефону, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання учасники справи не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того відповідачі перебувають на території України незаконно, документів, що підтверджують особу, та коштів для виїзду з території України не мають, працевлаштуватись на території України не мають змоги, а також не відносяться до осіб, яким надано статус біженця або тих, які потребують додаткового захисту.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до протоколу затримання від 27.01.2022 року були виявлені на напрямку 224 прикордонного знаку на відстані близько 1000 метрів від лінії державного кордону у прикордонній смузі на території Берегівського району Закарпатської області, ділянка відповідальності відділу прикордонної служби Косино НОМЕР_2 прикордонного загону, під час спроби незаконного перетину державного кордону України в Угорщину особи, які зі слів себе ідентифікують, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ),.

Своїми діями вказані громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) порушили вимоги ст.ст. 9,12 Закону України «Про державний кордон України» та вчинили правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. В подальшому відповідачів було затримано в адміністративному порядку з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

Відповідно до протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 27.01.2022 року, у відповідачів були відсутні документи що посвідчують особу та надають право перебування в України.

З долученої до апеляційної скарги фотокопії довідки про звернення одного із відповідачів за захистом в Україні вбачається, що вказана довідка видана Головним управлінням ДМС в Одеській області 28.08.2021року, термін дії такої довідки до 29.09.2021року. При цьому інформації щодо продовження строку дії такої довідки, а також її серійного номеру представником відповідача не надано, а відтак вказана фотокопія довідки не може бути належним доказом, який посвідчує право відповідачів на перебувати в України на дату їх затримання- 27.01.2022 року.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Колегія суддів зазначила, що на момент затримання відповідачів, у них були відсутні документи, який посвідчує особу та відомості про законний в`їзд і подальше законне перебування на території України, що підтверджується матеріалами справи.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

У пункті 16 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що паспортний документ іноземця - це документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Частиною першою статті 16 цього ж Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною четвертою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Із змісту наведеної норми слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Отож, звернення із таким позовом не пов`язано законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Відповідно до п.1 розділу VI Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 (із змінами і доповненнями) якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

Відповідно до пункту 12 розділу 2 Інструкції «Про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», затвердженої наказом МВС України № 748/288781 від 29 лютого 2016 року, іноземці та особи без громадянства утримуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства протягом строку, необхідного для виконання постанови суду, зокрема про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України.

Частина 13 ст.289 КАС України передбачає, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі ідентифіковані «зі слів».

Пункти 1, 2 розд. 6 Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБУ №353/271/150 від 23.04.2012 детально встановлюють порядок вжиття компетентними органами заходів щодо ідентифікації та документування іноземців та передбачають, що:

- у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із дорученням двох кольорових фотокарток на кожну особу);

- у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги стосовно ідентифікації відповідачів, то колегія суддів зазначає, що відповідачами та їх представником не надано суду жодних належних доказів з приводу їх ідентифікації. Не зазначено ними і жодних відомостей щодо місця перебування документів, які посвідчують особу відповідачів та документів які надають відповідачам право для перебування на території України.

Оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не має документів, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування та в`їзд на територію України, то у позивача були законні підстави для затримання відповідачів з метою ідентифікації з метою забезпечення примусового видворення з території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відносно ж доводів апеляційної скарги відповідачів щодо наявності у них на території України родича, який може забезпечити їх утримання, то колегія суддів зазначає що наявність на території України такого громадянина, як ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), не вказує певну спорідненість вказаної особи з відповідачами та не свідчить про наявність наміру у вказаної особи забезпечити утримання відповідачів до моменту їх ідентифікації.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги відносно не забезпечення відповідачам під час розгляду справи у суді першої інстанції перекладача, який володіє мовою Ісламської Республіки Афганістан -пушту і дарі, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» мовою нормативних актів, документації, діловодства, службової діяльності та спілкування з громадянами України в органах правопорядку, розвідувальних органах, державних органах спеціального призначення з правоохоронними функціями є державна мова. З особою, яка не розуміє державної мови, працівник органу правопорядку, розвідувального органу, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями може спілкуватися мовою, прийнятною для сторін, а також за допомогою перекладача.

Отже, вимоги щодо застосування державної мови органом державної влади поширюються на розгляд справи та складання документів виключно державною мовою.

Право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН від 28.11.1978, у справі Камазінскі проти Австрії від 19.12.1989, у справі Артіко проти Італії від 30.05.1980).

Верховний Суд зауважує, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Отож, спілкування з особою може вестись й на мові, яку розуміє іноземець.

З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції, залучено перекладача Росул Д.В., якого в установленому порядку було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий переклад.

За наслідками дослідження звукозапису судового засідання суду першої інстанції, колегією суддів встановлено, що переклад судового засідання та вимог позовної заяви та пояснень і відповідей учасників справи та суду забезпечувався перекладачем Росул Д.В. англійською мовою. Про відсутність розуміння англійської мови відповідачі, ні перекладача, ні суд не повідомляли. Натомість відповідачі зазначили, що мову перекладу розуміють та надавали відповіді на англійській мові. Відтак, приведені доводи апеляційної скарги не можуть бути беззаперечними обставинами за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції приписів статті 16 КАС України щодо ненадання відповідачу під час судового засідання безоплатної вторинної правової допомоги, та не проведення перевірки виконання позивачем пункту 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (надалі Інструкція № 353/271/150), суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

За приписами пункту восьмого частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу право на безоплатну вторинну правову допомогу» згідно з цим Законом та іншими законами України мають особи, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою статті 13 цього Закону, з моменту подання особою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до прийняття остаточного рішення за заявою, а також іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з моменту затримання.

Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені частиною другою статті 13 Закону «Про безоплатну правову допомогу», а саме має право на захист та здійснення представництва її інтересів у судах, інших державних органів.

Частиною третьою статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» встановлено, що якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачам були надані правові послуги передбачені частиною другою статті 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», крім того відсутні відомості про будь-яке рішення Центру з надання безоплатної вторинної допомоги.

Вимогами пункту 9 Інструкції № 353/271/150 визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства», які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника (стаття 29 Конституції України).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Апеляційний суд зазначає, що вимога надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим Законом.

Наявний у матеріалах справи запис, який міститься у протоколі про затримання відповідачів від 27.01.2022року про повідомлення Центру вторинної правової допомоги про затримання осіб, також не може бути підставою для висновку про належне забезпечення затриманому права на захист з моменту затримання.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги повинен прийняти рішення щодо надання або відмови в наданні безоплатної правової допомоги.

З матеріалів справи не можна зробити висновок, чи існували будь-які підстави для обмеження доступу до правової допомоги, оскільки відомостей від Центру вторинної правової допомоги щодо отримання повідомлення про затримання особи та рішення Центру вторинної допомоги про надання чи відмови у наданні правової допомоги , матеріали справи не містять.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції не з`ясував правомірності відсутності захисника під час вирішення справи, не з`ясував обставин і щодо наявності рішення Центру вторинної правової допомоги з питання надання правової допомоги.

Як наслідок колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені обставини, розглянув справу без участі захисника відповідачів, що є підставою для скасування судового рішення, як такого що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2020 року по справі №473/4762/19.

При вирішенні справи у суді апеляційної інстанції, колегією суддів ураховано, що особа, яка зі слів ідентифікує себе, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 08.02.2022 року звернулася до Управління міграційної служби у Закарпатській області через свого захисника (адвоката Джуган Н.Б.) із заявою про надання статусу біженця або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 3 розділу VI Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» у разі звернення іноземця із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відомості про нього до дипломатичних представництв або консульських установ держави його походження не надсилаються.

У разі звернення іноземця під час перебування в ПТПІ із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, він продовжує перебувати в ПТПІ до остаточного прийняття рішення за заявою та на підставі відповідного рішення адміністративного суду (п. 4 розділу ІV Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства»).

Водночас, колегією суддів ураховано, що Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022.

Указом Президента №133/2022 від 14.03.2022року продовжено строк дії воєнного стану в Україні» на 30 діб.

Стаття 31 Закону № 3773-VІ містить вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

З огляду на запроваджений військовий стан та фактичні військові дії на території України, колегія суддів приходить до висновку про наявність на території України обставин, визначених статтею 31 Закону № 3773-VІ, а відтак затримання та поміщення відповідачів до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України створює небезпеку для їх життя та здоров`я.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідачів підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з прийняттям постанови про відмову позивачу у задоволенні позову.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, осіб які ідентифікують себе, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2022 року у справі № 303/712/22 з скасувати.

Ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до осіб, які зі слів ідентифікують себе, як громадяни Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), в інтересах якого діє громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), про затримання з метою ідентифікації - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 31 березня 2022 року