Справа № 420/14264/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/14264/21

Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В. Дата і місце ухвалення: 08.10.2021р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 12.10.2016р. по 31.03.2018р., а також грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби 21 рік; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вказану індексацію та грошову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що під час проходження військової служби та при звільнені з неї наказом командира в/ч НОМЕР_1 №138 від 14.07.2021р. за пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» відповідачем за період з 12.10.2016р. по 31.03.2018р. йому не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Крім того, під час звільнення позивачу не було сплачено одноразову допомогу при звільненні, відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний 21 календарний рік служби.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 12.10.2016р. по 28.02.2018р. та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо неповного нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повний 21 календарний рік служби. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 21 календарний рік служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення від 08.10.2021р. з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що факт виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення підтверджується довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області. Оскільки звільнення позивача наказом командира в/ч НОМЕР_1 №138 від 14.07.2021р. є повторним, тому одноразову грошову допомогу при звільненні обґрунтовано виплачено відповідачем за 4 календарні роки відповідно до останнього проходження служби у в/ч НОМЕР_1 з 16.11.2016р.

Також, апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що виплата індексації залежить від обсягу фінансування на відповідний рік. Для виплати індексації з січня 2016 року по лютий 2018 року в Міністерства оборони України фінансового ресурсу не було та фінансування не проводилося. При цьому, чинним законодавством не передбачено механізму нарахування та виплати індексації за попередні роки.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 , в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення. Також, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції врахувати, що термін його військової служби складає 21 календарних роки і за час служби він ніколи не отримував одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу у ЗСУ за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (м. Балта) та був з 14.07.2021р. звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 №138 від 14.07.2021р. за пп. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок».

Згідно вказаного наказу станом на 14.07.2021р. календарна вислуга років ОСОБА_1 становить 21 рік 02 місяці 23 дні, пільгова - 01 рік 11 місяців 6 днів, загальна - 23 роки 01 місяць 29 днів. Також, з витягу наказу вбачається, що позивачу при звільненні нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 календарних років.

Вважаючи, що невиплата індексації грошового забезпечення в періоді з 12.10.2016р. по 31.03.2018р., а також неповна виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 календарних років, замість 21 календарного року, порушує права військовослужбовця на належне та гарантоване забезпечення, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 12.10.2016р. по 28.02.2018р. та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання в/ч НОМЕР_1 на відсутність у 2016-2018р.р. фінансування на виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, зазначивши, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.1 та ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами другою - третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 1 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст.4 Закону №1282-ХІІ ).

Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 .

Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Учасниками справи не заперечується, що в період з 12.10.2016р. по 28.02.2018р. індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.

При цьому, апелянт не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації, а правомірність своїх дій обґрунтовує виключно відсутністю відповідних кошторисних призначень та бюджетних асигнувань.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки вони не відповідають нормам Закону №1282-XII та Порядку №1078, зокрема п. 11, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.

Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.

Посилання відповідача на ст.5 Закону №1282-ХІІ щодо проведення індексації грошових доходів населення виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, на думку колегії суддів, є не доречним, оскільки апелянтом не надано суду жодного доказу, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується війська частина НОМЕР_1 , кошти на індексацію грошового забезпечення були відсутні.

Посилання відповідача на відсутність механізму виплати індексації у поточному році за минулі періоди, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки відсутність такого механізму не може позбавляти позивача на отримання належних йому сум невиплаченого доходу.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за 2016р.-2018р. є порушеним та має бути відновленим. Доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 правильність висновків суду першої інстанції у відповідній частині не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог щодо зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 21 календарний рік служби, суд першої інстанції визнав необґрунтованим нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 календарні роки служби. Суд зазначив, що положеннями ст.15 Закону №2011-XII встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, зокрема, ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби. Таким чином, за висновками суду першої інстанції, оскільки одноразову грошову допомогу при звільненні з попереднього місця служби ОСОБА_1 не отримував, так як не набув права на її отримання або таке право не було за ним визнано та реалізовано, то при повторному звільненні розмір такої допомоги йому повинен бути обчислений з урахуванням повного строку вислуги років.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно абз.6 ч.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Згідно п.2 розділу ХХХІІ Порядку №260, у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Відповідно до п.7 розділу ХХХІІ Порядку №260 у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З аналізу вказаних норм слідує, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби. При цьому, положеннями ст.15 Закону №2011-XII встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, зокрема, ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Як вбачається з матеріалів справи наказом ГУНП в Одеській області від 20.09.2016р. №925 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Згідно вказаного наказу вислуга років позивача на день звільнення для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 08 років 09 місяців 29 днів.

А відтак, станом на 20.09.2016р. (дату попереднього звільнення зі служби) ОСОБА_1 не набув право на отримання грошової допомоги при звільненні, встановленої абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку з відсутністю необхідної вислуги років, про що безпосередньо зазначено в наказі ГУНП в Одеській області від 20.09.2016р. №925 о/с.

Більше того, в матеріалах справи наявна довідка ГУНП в Одеській області №638 від 06.08.2021р., підписана начальником ОСОБА_2 , якою підтверджено, що при звільненні зі служби наказом від 20.09.2016р. №925 о/с ОСОБА_1 не отримував одноразову грошову допомогу при звільнені.

До апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 надано довідку ГУНП в Одеській області №857 від 03.11.2021р., підписану також начальником ОСОБА_2 , в якій вже зазначено, що при звільненні зі служби наказом від 20.09.2016р. №925 о/с ОСОБА_1 отримав одноразову грошову допомогу при звільнені в сумі 7020,00 грн.

Тобто, зміст виданих і підписаних одним і тим же органом довідок №638 від 06.08.2021р. та №857 від 03.11.2021р. є повністю протилежним.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує, що довідку ГУНП в Одеській області №857 від 03.11.2021р. надано відповідачем лише разом із апеляційною скаргою та, на виконання вимог ч.4 ст.308 КАС України, військовою частиною не надано доказів неможливості подання такої довідки до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Більше того, підтвердження виплати в листопаді 2016 року на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в сумі 7020,00 грн. в матеріалах справи відсутнє.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в/ч НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_1 з військової служби наказом від 14.07.2021р. неправомірно нарахувала та виплатила йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 календарних років, а не за 21 календарний рік служби (з урахуванням повного строку вислуги років).

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги в/ч НОМЕР_1 та скасування рішення суду від 08.10.2021р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 29 березня 2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук