Справа № 160/21443/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

15 березня 2022 року Справа № 160/21443/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турлакова Н.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій, бездіяльності, рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 - Меламед Вадим Борисович звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:

1. Визнати протиправними та дискримінаційними:

- рішення відповідача №Р-135 від 06.01.2017 року в тій частини, в якій стосується вимог Позивачки на отримання пенсії за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 рік;

- дії відповідача, в частини відмови у виплаті позивачці пенсії з 07.10.2009 по 27.12.2016 рік;

- бездіяльність відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії позивачки за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 рік;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період 07.10.2009 по 27.12.2016 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій, бездіяльності, рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.02.2022 ухвалу суду першої інстанції від 10.11.2022р. у справі №160/21443/21 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів, а саме, зобов`язано:

- надати обґрунтовану заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати поважні підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду та надати належні письмові докази в обґрунтування такої заяви;

- надати докази на підтвердження повноважень особи, якою було підписано позовну заяву (у т.ч. оригінал апостилю від 10.11.2016 року);

- надати до суду належної якості Договір про надання правової допомоги б/н від 10.11.2016р., Ордер на надання правничої допомоги серії АА №1013868, копію паспорта позивача.

Зазначена ухвала суду від 21.02.2022р. отримана представником позивача - 27.02.2022р., позивачем не оскаржувалася, набрала законної сили з моменту підписання та є обов`язковою до виконання.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

На виконання вимог вказаної ухвали суду 21.02.2022р. представник позивача надав заяву про усунення недоліків та заяву про поновлення строку із додатками.

Дослідивши подані заяви, а також докази, долучені до них, суд дійшов висновку, що позивачем вимоги ухвали суду від 21.02.2022 року не виконано, а тому позов підлягає поверненню, з огляду на наступне.

Приписами частини 2 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Сформована в системі «Електронний суд» дана позовна заява підписана цифровим підписом представника ОСОБА_1 - Меламедом Вадимом Борисовичем.

Як вбачається з матеріалів справи, місцем проживання позивача є держава Ізраїль, представник позивача проживає в Україні.

На підтвердження своїх повноважень представником надано копію посвідчення адвокатів України №21495 від 26.07.2017р., копію ордера на надання правничої допомоги №1029583 від 25.05.2020р. (який виданий на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 17.12.2019р., із засвідченням справжності підпису апостилем (вчиненим відповідно до Гаазької Конвенції 1961 року) від 10.11.2016 року №4067 (№359/2016) та апостилем №4066 від 10.11.2016р.), складені адвокатом-нотаріусом в м. Тель-Авів, Ізраїль, Меламедом Вадимом.

Сторона в адміністративній справі може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина перша статті 55 КАС України).

Згідно із пунктом першим частини першої статті 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, як довіреністю фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини другої статті 59 КАС України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Частинами п`ятою, шостою статті 59 КАС України встановлено, що відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді.

Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина дев`ята статті 59 КАС України).

Таким чином, у разі звернення фізичної особи до суду через її представника суду має бути надано оригінал або належним чином завірена копія документу, підтверджуючого його повноваження.

Згідно з ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення вірності перекладу та вірності копій, документи, які складено за кордоном, повинні прийматися нотаріусами за умови їх легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Легалізація документів та/або проставлення апостилю - це процес підтвердження походження документів. Як апостиль, так і легалізація підтверджують справжність підпису особи, що засвідчила документ.

Апостиль ставиться для використання документів в країнах, які підписали Гаазьку конвенцію, яка була прийнята в 1961 році, згода на обов`язковість якої надана Законом України "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів" від 10 січня 2002 р. та вступила в силу в Україні в 2003 році.

Згідно із ст. 1 Гаазької конвенції (далі - Конвенція) ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Отже, у силу приписів пункту d ч. 2 ст. 1 Гаазької конвенції довіреність, видана особою приватного права, є офіційним документом та на неї поширюються вимоги цієї конвенції.

Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Відповідно до ст. 4 Конвенції передбачений в ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Таким чином, для цілей прийняття документа, складеного в Державі Ізраїль та звільнення його від процедури консульської легалізації, цей документ повинен містити апостиль або бути скріпленим з апостилем.

Згідно із статтею 100 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-ХІІ (у редакції вчинення нотаріальних дій) документи, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України.

Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Тобто, для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення вірності перекладу та вірності копій, документи, які складено за кордоном за участю іноземних органів влади або які від них виходять, повинні прийматися нотаріусами за умови легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Документи, що видані та мають юридичну силу на території України, також можуть використовуватись на території іншої держави тільки після їх відповідного засвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

При цьому існує два способи такого засвідчення: консульська легалізація та проставляння апостилю.

«Правила проставлення апостиля на офіційних документах, призначених для використання на території інших держав», затверджені наказом Міністерства закордонних справ України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства юстиції України 05.12.2003 № 237/803/151/5 (далі - Правила № 237/803/151/5) регулюють порядок проставлення спеціального штампа «Apostille» (далі - апостиль) на офіційних документах, які були складені на території України, яким відповідно до статті 5 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Конвенція), засвідчуються справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, і, у відповідному випадку, автентичність відбитка печатки або штампа, яким скріплений документ.

Пунктом 2 Правил № 237/803/151/5 встановлено, що апостиль проставляється, зокрема, на документах, оформлених державними і приватними нотаріусами.

Згідно із пунктом 13 Правил № 237/803/151/5 апостиль проставляється у формі відбитка штампа, візуалізації на папері апостиля, сформованого за допомогою програмних засобів ведення Реєстру у формі електронного документа, або візуалізації на папері апостиля, сформованого за допомогою інформаційної системи. Розмноження та копіювання (фотокопіювання) апостиля не дозволяється.

Суд зазначає, що з документів, поданих представником позивача 07.02.2022 року, не можливо встановити, який саме документ містить апостиль або скріплений апостилем.

Також, суд зазначає, що до суду надано копію зазначеного засвідчення справжності підпису з апостилем, у той час як пунктом 13 Правил чітко визначено, що не дозволяється розмноження та копіювання (фотокопіювання) апостиля.

Оскільки представником заявника - Меламедом В.Б. до заяви додано копії вказаних вище документів, без додержання встановленого порядку обігу документів, засвідчених апостилем, суд приходить висновку, що заява підписана представником, повноваження якого не підтверджені відповідно до вимог статті 59 КАС України.

Таким чином, сформована у системі «Електронний суд» позовна заява підписана особою, повноваження якої на її підписання відсутні, у зв`язку із чим суд доходить висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Крім того, вимоги ухвали суду від 21.02.2022р. не виконані в частині надання Договору про надання правової допомоги б/н від 17.12.2019р., у зв`язку з чим, враховуючи дату його укладання (більше ніж три роки) на підтвердження повноважень не можливо встановити на який строк він був укладений та чи є діючим.

Застосування наведених норм відповідає правовому висновку Третього апеляційного адміністративного суду, наведеному у постанові від 08.04.2019 у справі № 160/9447/18.

Крім того, Верховний Суд, зокрема у постанові від 13.02.2020 у справі № 1.380.2019.001004 (ЄДРСР 87560122), в ухвалах від 09.10.2020 у справі № 824/3180/14-а (ЄДРСР 92116461), від 16.09.2020 у справі № 824/877/19-а (ЄДРСР 91571433), від 17.08.2020 у справі № 300/1294/19 (ЄДРСР 91036679), від 20.01.2020 у справі № 440/607/19 (ЄДРСР 87044901) виклав наступний висновок: «звернення до суду передбачає, зокрема, надання суду належних доказів дійсної волі учасника справи, на уповноваження певної особи на представництво. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути надані в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень, делегованих представнику. Представник повинен демонструвати повагу до суду, доводячи наявність повноважень на представництво.».

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п.3 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини восьмої статті 169 КАС повернення позовної заяви з огляду на підписання її особою, повноваження якої не підтверджені на здійснення представництва, не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на судовий захист шляхом судового розгляду справи учасником справи особисто або через представника.

Застосування судом наведених норм процесуального права відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постановах від 05.06.2019 у справі № 9901/847/18, від 03.07.2019 у справі № 9901/936/18, від 02 липня 2020 року у справі N 344/20706/18.

Щодо заяви представника позивача про поновлення строку звернення із даним позовом, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року у справі №200/3446/17 апеляційну скаргу представника позивача Вадима Меламеда в інтересах ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року - скасовано. Позов ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про зобов`язання поновити виплату пенсії задоволено частково. Зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 27 грудня 2016 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. Позовні вимоги за період з 07.10.2009 до 27.12.2016 року залишено без розгляду.

Судове рішення набрало законної сили 15.11.2018 року.

Таким чином, спір щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсій позивачу, який проживає за межами України у період з 07.10.2009 по 27.12.2016 був предметом розгляду в адміністративній справі №200/3446/17, рішення у якій набрало законної сили. Обставини, на які позивач посилається у даній справі, встановлені судом в адміністративній справі №200/3446/17, а доводам, якими представник позивача обґрунтовував свої вимоги, надано оцінку судами у справі №200/3446/17. А отже, сторони, підстави та предмет в адміністративних справах №200/3446/17 та №160/21443/21 є однаковими.

Крім того, представник позивача у позовній заяві не заперечує, що заявлені позовні вимоги вже були предметом розгляду у справі №200/3446/17, однак з посиланням на нову судову практику Верховного Суду у спірних правовідносинах, вважає, що спір між сторонами стосовно права позивача за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 залишився не вирішеним, у зв`язку з чим подано цей позов.

Разом з тим, слід зазначити, що зміна судової практики не є підставою для розгляду позовних вимог, яким вже надана оцінка у судовому порядку.

Посилання позивача на те, що у справі №200/3446/17 позовні вимоги стосовно виплати позивачу недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 по 27.12.2016 не були розглянуті судом та оцінені по суті, оскільки були залишені без розгляду є безпідставними.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.01.2022р. по справі №540/4059/20 з аналогічним предметом спору та вказаними обставинами.

Також, суд вважає за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №9901/433/18.

Практика Європейського суду з прав людини, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006, є джерелом права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Чуйкіна проти України" ((CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) 13 січня 2011 року ОСТАТОЧНЕ) вказано, що "стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28- 36, Series A № 18)".

Разом з тим, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, яке може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення від 28.05.1985 у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства", (п. 57).

Відповідно до п.1, 3 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві:

- якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк;

- якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Крім того, згідно пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з не виконанням вимог ухвали суду у встановлений судом строк та з врахуванням, що позовна заява підписана особою, повноваження якої на її підписання відсутні, адміністративний позов підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій, бездіяльності, рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями) відповідно до ст.256 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Суддя Н.В. Турлакова