Справа № 540/1642/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/1642/19

Головуючий в 1 інстанції: Ковбій О.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Херсон, 20 жовтня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, про стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (далі - ГТУЮ у Херсонській області), Міністерства юстиції України, в якому просив:

- стягнути з відповідачів на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі із розрахунку 439,04 грн. за кожен робочий день за період з 01.04.2019 року по день прийняття рішення суду у цій справі;

- невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01.08.2018 року по 31.12.2018 року у розмірі 23734,46 грн. з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, та за період з 01.01.2019 року по день прийняття рішення суду у цій справі - із розрахунку 259,03 грн. за кожен робочий день з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів;

- встановити судовий контроль.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що відповідачі не виконують без поважних причин рішення суду про поновлення незаконно звільненого позивача на роботі, що є підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання такого судового рішення. Посилаючись на приписи ч. 1 ст. 382 КАС України, позивач вважає наявними також підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом встановлення строку для подання відповідачем звіту про виконання рішення у 30 календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. До того ж, вважає наявними підстави для стягнення різниці середнього заробітку у зв`язку зі збільшенням посадових окладів, мотивуючи тим, що за період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, посадовий оклад на посаді, на якій позивача було поновлено неодноразово збільшувався.

Відповідачі проти позову заперечували.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з ГТУЮ у Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі із розрахунку 439,04 грн. за кожен робочий день з урахуванням різниці у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01.04.2019 року по 05.11.2019 року у сумі 9 351,67 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Стягнуто з ГТУЮ у Херсонській області на користь ОСОБА_1 невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01.08.2018 року по 01.04.2019 року у сумі 38 499,17 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року.

Прийнято по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі із розрахунку 439,04грн. за кожен робочий день з урахуванням різниці у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01.04.2019 року по 06.11.2019 року у сумі 104 710,5грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Херсонській області на користь ОСОБА_1 невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригування в сторону збільшення за період з 01.08.2018 року по 06.11.2019 року у сумі 39 535,29грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області звернулося із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить їх скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Верховного Суду від 25 червня 2021 року касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Херсонській області - задоволено частково. Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2020 року по справі №540/1642/19 - скасовано. Справу № 540/1642/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку - направлено на новий розгляд до Херсонського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у своїй постанові зазначив:

«… Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП суд повинен установити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі , та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Зазначена правова позиція відповідає висновкам, викладеним, зокрема, у постанові Верховного Суду від 5 березня 2020 року у справі № 280/360/19.

Отже, відповідальність за затримку виконання рішення про поновлення на роботі покладається на роботодавця (суб`єкта призначення у відносинах публічної служби).

Однак, у цій справі суди не перевірили твердження відповідача про те, що відповідно до підпункту 10 пункту 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228, державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників .

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій залишили без належної оцінки доводи відповідача, що відповідальним за затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є Міністерство юстиції України як суб`єкт призначення.».

Викладене в сукупності, як зазначив у своїй постанові Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у даній справі, дає підстави для висновку про порушення норм процесуального права та недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, визначення суб`єктного складу сторін, а так само під час оцінки аргументів учасників справи, що унеможливило належне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.5ст.353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року, за наслідками розгляду даної справи при новому її розгляді, позов задоволено.

Стягнуто з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 01 квітня 2019 року до 06 листопада 2019 року в сумі 65 856 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) грн 00 коп., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Стягнуто з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01 січня 2019 року до 06 листопада 2019 року в сумі 54655 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) грн 33 коп., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Стягнуто з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01 серпня 2018 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 23734 (двадцять три тисячі сімсот тридцять чотири) грн 46 коп., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Міністерство юстиції України звернулось до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та хулити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги, апелянт зазначає, що під час прийняття рішення у справі судом першої інстанції не враховано затверджене Верховним Судом у справі № 805/5003/15 прецедентне правило, за яким для правильного вирішення спору, який виник на підставі ст. 236 КЗпП. Суду необхідно звертати увагу на наявність отриманої заробітної плати позивача за новим місцем роботи. В разі отримання заробітної плати за новим місцем роботи, соціальної допомоги, отримані доходи підлягають зарахуванню, та якщо сума отриманого за новим місцем роботи доходу перевищує суму позовних вимог, позов про стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення за таких обставин є безпідставним. Середній заробіток повинен стягуватись за період до моменту працевлаштування позивача на іншій роботі чи отримання доходу від підприємницької діяльності. Також, на думку апелянта, є передчасним подання позову про стягнення середнього заробітку, оскільки згідно практики верховного Суду, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час виконання судового рішення, подання позову про стягнення серед нього заробітку до винесення наказу роботодавцем про поновлення, є передчасним, оскільки за таких обставин неможливо встановити період затримки виконання судового рішення. Таким чином, як зауважує апелянт, оскільки на час подання позовної заяви ОСОБА_1 не було поновлено на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення було передчасним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

28.12.2021р. (вхід.№ 29396/21) від позивача у справі до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 просить залишити судове рішення без змін мотивуючи тим, що відповідач жодним чином не спростовує тієї обставини, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано міністерством та поновлено позивача на посаді 20.01.2020р. Тобто, факт затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі мав місце починаючи з 23.11.2016 (постанова апеляційного суду про поновлення на роботі) та до 20.10.2020 і ці обставини сторонами не оспорюють ся. З наведеного слідує, що період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі позивача, стягнення середнього заробітку, яке є предметом розгляду даної справи, входить до загального часу затримки виконання рішення про поновлення на роботі. З огляду на затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, наявні підстави у розумінні ст. 236 КЗпП України для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 . Також зазначає, що оскільки за період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, посадовий оклад на посаді, на якій позивача було поновлено неодноразово збільшувався, позивач вбачає наявними підстави для стягнення різниці середнього заробітку у зв`язку зі збільшенням посадових окладів.

Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Згідно до вимог ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що постановою Верховного Суду від 23.06.2021 року по даній справі при попередньому її розгляді, яка набрала законної сили встановлені наступні обставини, які згідно приписів ч.4 ст. 78 КАС України не підлягають доказуванню повторно при вирішенні даної справи.

Наказом Міністерства юстиції України за №1674/к від 25.05.2015р. ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника ГТУЮ у Херсонській області.

В подальшому, наказом Міністерства юстиції України за №3088/к від 26.05.2016 року ОСОБА_1 звільнено з 27.05.2016 року з посади начальника ГТУЮ у Херсонській області за власним бажанням.

Не погодившись із вказаними наказами, позивач звернувся в суд із позовом.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 року у справі за №821/858/16 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №3088/к від 26 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ГТУЮ у Херсонській області.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГТУЮ у Херсонській області №1244/1 від 27 травня 2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ГТУЮ у Херсонській області з 27 травня 2016 року.

Стягнуто з ГТУЮ у Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 54 880 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів - за період з 27.05.2016 року по 23.11.2016 року.

Стягнуто витрати на правову допомогу.

Постанова суду в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за один місяць в сумі 9 439,33 грн. допущена до негайного виконання.

Станом на момент первинного розгляду вказаної справи ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено, поновлено не було.

Далі, суд першої інстанції встановив, що сторонами (в заявах по суті спору) визначається, отже відповідно приписів ч.1 ст. 78 КАС України не підлягає доказуванню та обставина, що 20.01.2020 року позивача поновлено на посаді.

Також, керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" від 22.12.2005 № 3262, згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року в справі №540/2821/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 36141,91 грн. за час затримки виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 року № 540/1642/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, за період з 07.11.2019 року по 19.01.2020 р., з відрахуванням до бюджету обов`язкових платежів.

Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення з урахуванням надбавки за 5 ранг державного службовця, що встановлено з 02.06.2018 р. та яка не стягнута за період з 02.06.2018 р. по 31.12.2018 р. у розмірі 5807,97 грн., з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, за період з 01.01.2019 р. по 06.11.2019 року в розмірі 8336,61 грн., з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Отже, періодом, за який в даній справі вирішується питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є період з 01.04.2019 року до 06.11.2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем несвоєчасно із затримкою було виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відтак у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП України з 01.04.2019р. по 06.11.2019р., до періоду, охопленого рішенням у іншій справі (№540/2821/19).

Пославшись на приписи п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995р.(у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), суд першої інстанції вважав наявними підстави для стягнення на користь позивача різниці у середньому заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді після його коригування у сторону збільшення за спірний період з 01.08.2018р. по 31.12.2018р. та з 01.01.2019р. по 06.11.2019р.

При цьому, пославшись на приписи ст. 236 КЗпП України та врахувавши висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.06.2021р. по даній справі № 540/1642/19, суд першої інстанції вважав, що в даному конкретному випадку, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі має бути стягнуто з Міністерств юстиції України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Приписами ст. 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.ч. 1, 7 ст.235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічна за змістом норма міститься в п.3 ч.1 ст.371 КАС України, згідно якої негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі виплаті не підлягає.

Слід зазначити, що згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Приписами ст. 1 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 2 ст. 65 Закону № 1404 рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів, аналізуючи норми КЗпП України, зокрема положення ст. 236 вказаного Кодексу звертає увагу на те, що добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі, або відкриття виконавчого провадження, тощо.

Таким чином, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

За ст.236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Апеляційний суд вважає доцільним зазначити, що згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.06.2019 у справі №826/18436/16, наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, урахованій судом першої інстанції в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.09.2020 у справі № 130/2249/15-ц, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважиш причин негайно після проголошення судового рішення.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 року в справі №821/858/16 про поновлення позивача на посаді, яке звернуто до негайного виконання, фактично виконана лише 20.01.2020 року.

При цьому, оскільки період затримки з 07.11.2019 року по 19.01.2020р. було предметом розгляду іншої справи (№540/2821/19), відтак суд першої інстанції вірно врахував, що період затримки у даній справі необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до періоду затримки, охопленого рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року в справі №540/2821/19.

Відтак, період затримки, який підлягає розгляду у межах даної справи, становить з 01.04.2019 року до 06.11.2019 року.

Отже, з огляду на наведені вище законодавчі приписи, у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП України з 01.04.2019 року до 06.11.2019 року (до дати затримки, охопленої рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року в справі №540/2821/19).

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц та від 27.06.2019 у справі №821/1678/16.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 був встановлений судами у справах № 540/2821/19, 821/858/16 та відповідно судових рішень, які набрали законної сили, складає 439,04 грн.

При цьому, судова колегія враховує, що згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд першої інстанції вірно врахував, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, суд виходить з середньоденної заробітної плати у розмірі 439,04 грн.

Період затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі у даному випадку з 01.04.2019 року до 06.11.2019 року складає 150 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі становить 65 856,00 грн (150 р.д. * 439,04 грн=65 856,00 грн).

Отже, судом першої інстанції вірно обраховано середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що отримані позивачем за час затримки виконання рішення суду доходи мають бути враховані при визначені суми компенсації, оскільки, як вірно наголосив у своєму рішенні суд першої інстанції, спірна виплата згідно висновків Великої палати Верховного суду, зазначених в постанові від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а не сумою не нарахованої заробітної плати.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17, за якими - незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Тобто, Великою Палатою Верховного Суду у зазначеній вище справі було встановлено необхідність врахування саме актуальних висновків суду касаційної інстанції, сама актуальність, згідно наведеного висновку, обумовлена хронологічно. Тобто, за однакових обставин справи, врахуванню підлягає остання правова позиція Верховного Суду. Приймаючі нову правову позицію Верховний Суд відступає від попередньої, навіть за відсутності прямої вказівки на це у рішенні.

Отже, в даному випадку актуальною є правова позиція Великої палати Верховного Суду, зазначена в постанові від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, на яку цілком обґрунтовано у своєму рішенні послався суд попередньої інстанції.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь різниці у середньому заробітку після його коригувань у сторону збільшення, апеляційний суд зазначає, що пунктом 10 Порядку №100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2019 рік) було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Відповідно до наявних у матеріалах справи, наданих відповідачем витягів з зведених штатних розписів ГТУЮ у Херсонській області на 2016, 2017, 2018 та 2019 роки вбачається, що розмір посадового окладу начальника Головного територіального управління юстиції складав відповідно у 2016 році - 6892,00 грн., у 2017 році - 7100,00 грн., у 2018 році - 10400,00 грн. та у 2019 році - 10990,00 грн.

Міністерство соціальної політики України листом від 22.03.2019 №383/0/206-19 роз`яснило, що коефіцієнт підвищення, на який необхідно провести коригування виплат, визначається шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку), який працівник мав до підвищення.

Відтак, на момент незаконного звільнення позивача (2016 рік) посадовий оклад ОСОБА_1 становив 6892,00 грн, а у 2019 році мав становити 10990,00 грн, оскільки саме такий посадовий оклад установлено за посадою начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби з 01.01.2019. У 2018 році - 10400,00 грн.

Отже, коефіцієнт підвищення за 2019 рік становить 10990,00 грн / 6892,00 грн = 1,59, а середньоденна заробітна плата протягом затримки виконання рішення за цей період мала становити 698,07 грн (439,04 грн * 1,59=698,07 грн).

З огляду на зазначене, різниця у середньому заробітку після підвищення за 1 робочий день в 2019 році складає 259,03 грн. (698,07 грн-439,04 грн=259,03 грн).

Кількість робочих днів за період з 01.01.2019 року до 06.11.2019 року становить 211 робочих днів.

Враховуючи наведене вище, різниця у середньому заробітку після його коригування в сторону збільшення за період з 01.01.2019 року до 06.11.2019 року становить 54655,33 грн (259,03 грн*211 р.дн.= 54 655,33 грн).

Відтак, судова колегія вважає обґрунтованим зроблений судом першої інстанції обрахунок різниці у середньому заробітку після його коригування в сторону збільшення за період з 01.01.2019 року до 06.11.2019 року.

З приводу обрахунку різниці у середньому заробітку після його коригування в сторону збільшення за період з 01.08.2018 року до 31.12.2018 року, апеляційний суд враховує наступне.

Коефіцієнт підвищення за 2018 рік становить 1,51 (10400,00 грн / 6892,00 грн = 1,51), а середньоденна заробітна плата протягом затримки виконання рішення за цей період мала становити 662,95 грн (439,04 грн * 1,51= 662,95грн).

Різниця у середньому заробітку після підвищення за 1 робочий день в 2018 році складає 223,91 грн. (662,95 грн-439,04 грн = 223,91 грн).

Апеляційним судом встановлено, що кількість робочих днів за період з 01.08.2018 року до 31.12.2018 року становить 106 робочих днів.

Виходячи з наведеного, різниця в середньому заробітку після його коригування в сторону збільшення за період з 01.08.2018 до 31.12.2018 становить 23 734,46 грн (223,91 грн*106 р.дн.= 23 734,46 грн).

Отже, у вказаній частині суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача різниці у середньому заробітку за час затримки виконання рішення суду після його коригувань в сторону збільшення за період з 01.08.2018 по 31.12.2018 у розмірі 23734,46 грн з відрахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів, та за період з 01.01.2019 до 06.11.2019 в розмірі 54655,33 грн.

Вирішуючи питання щодо суб`єкта, на якого покладається відповідати за заявленими позовними вимогами, колегія суддів враховує висновки Верховного суду викладені у постанові від 23.06.2021р. та зазначає наступне.

З огляду на наведені вимоги ст. 236 КЗпП України, фінансова відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі покладається на власника або уповноважений ним орган, які допустили затримку виконання судового рішення, тобто роботодавця (суб`єкта призначення у відносинах публічної служби).

Слід зазначити, що приписами п.10 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5 (в редакції станом на дату звільнення позивача) начальник Головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим призначається на посаду та звільняється з посади Міністром юстиції України за погодженням з Верховною Радою Автономної Республіки Крим.

На час виникнення спірних правовідносин вказане Положення зазнало змін, відповідно яких начальники Головних територіальних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України (п.9 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року № 1707/5).

В силу вимог ст.ст. 6, 10 Закону України від 17.03.2011р. № 3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади", міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. Міністерство очолює міністр України (далі - міністр), який є членом Кабінету Міністрів України.

Державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру. Основними завданнями державного секретаря міністерства є забезпечення діяльності міністерства, стабільності та наступності у його роботі, організація поточної роботи, пов`язаної із здійсненням повноважень міністерства.

У відповідності до п.п.12-1, 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014р. №228, Державний секретар Мін`юсту є вищою посадовою особою з числа державних службовців Мін`юсту. Державний секретар Мін`юсту підзвітний і підконтрольний Міністру. Державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, заступників керівників територіальних органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, застосовує заходи заохочення та притягує до дисциплінарної відповідальності.

З огляду на наведені вище приписи можна дійти висновку про те, що станом на дату звільнення позивача, а також і станом на дату виникнення спірних правовідносин з приводу відповідальності відповідача за несвоєчасне виконання рішення суду про поновлення на роботі, повноваження щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді належали вищим посадовим особам Міністерства юстиції України. Що свідчить в свою чергу про те, що обов`язок щодо виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016 року також належав цим посадовим особам.

Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в даному конкретному випадку, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду має бути стягнуто з Міністерства юстиції України.

Правова позиція з даного питання узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, наведеними у постановах від 25.04.2019 по справі №820/5002/16, від 12.09.2019 по справі №640/19397/18, від 21.11.2019 по справі №1140/5/19, від 27.12.2019 по справі №808/2422/16, а також в постанові в даній конкретній справі від 23.06.2021 року.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив на думку колегії суддів, доводи МЮ України з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, позаяк право особи на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду з`являється на наступний день після звернення такого рішення до негайного виконання й закінчується через місяць після виконання боржником відповідного рішення.

Таким чином, обґрунтовані підстави вважати, що позивачем строк звернення до суду пропущено - відсутні, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції у своєму рішенні.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про передчасність позовних вимог, оскільки станом на час вирішення даної справи відповідачем було прийнято відповідне рішення про поновлення позивача та в даному випадку, за встановлених спірних обставин справи, можливо встановити та вірно було встановлено судом першої інстанції період затримки виконання судового рішення про поновлення позивача.

З урахуванням усього наведеного вище, колегія суддів вбачає наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі за період з 01.04.2019р. по 06.11.2019р.; про стягнення невиплаченої різниці у середньому заробітку після його коригування в сторону збільшення за період з 01.01.2019р. по 06.11.2019р. та за період з 01.08.2018р. по 31.12.2018р.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Судове рішення в частині висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю скаржником не оскаржується, з урахуванням чого та приписів ст. 308 КАС України, апеляційним судом у цій частині судовому рішенню не надається правова оцінка.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року по справі № 540/1642/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.