Справа № 460/3794/21
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2022 року м. Рівне №460/3794/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненської районної ради Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області
про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач; ОСОБА_1 ) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської районної ради (далі - відповідач 1; Рівненська РР), Рівненської районної державної адміністрації (далі - відповідач 2; Рівненська РДА), в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови у розгляді заяви позивача колегіальним органом;

2) визнати протиправними дії відповідача 1 щодо передачі заяви позивача на розгляд до іншого органу всупереч статті 19 Закону України «Про звернення громадян»;

3) зобов`язати відповідача 1 надати матеріальну допомогу в розмірі п`ятнадцять тисяч гривень або стягнути з відповідача 1 п`ятнадцять тисяч гривень матеріальної допомоги, у якій було відмовлено, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 або за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; );

4) визнати протиправними дії відповідача 2 щодо відмови у наданні допомоги у розмірі п`ятнадцять тисяч гривень;

5) зобов`язати відповідача 2 надати матеріальну допомогу в розмірі п`ятнадцять тисяч гривень або стягнути з відповідача 2 одинадцять тисяч дев`ятсот гривень матеріальної допомоги, у якій було відмовлено, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 або за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; );

6) визнати факт відання дискримінації позивача з боку відповідача 1 та відповідача 2;

7) відшкодувати моральну шкоду в розмірі двісті тисяч гривень.

За змістом позовної заяви вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що 01 листопада 2020 року вона звернулася до Рівненської РР із заявою, у якій, покликаючись на стан свого здоров`я, просила надати матеріальну допомогу в розмірі п`ятнадцять тисяч гривень. Рівненська РР своїм листом повідомив ОСОБА_1 про те, що її заява була надіслана для розгляду до Рівненської РДА. В свою чергу, Рівненська РДА скерувала на адресу ОСОБА_1 лист, за змістом якого повідомляла про відмову в надані матеріальної допомоги на підставі поданої нею заяви, оскільки ОСОБА_1 не є жителем Рівненського району. Позивач не погоджується з такими діями відповідачів. Зокрема, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що вона проживає в місті Костопіль Рівненської області. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» було ліквідовано, зокрема, у Рівненській області: Березнівський, Володимирецький, Гощанський, Демидівський, Дубенський, Дубровицький, Зарічненський, Здолбунівський, Корецький, Костопільський, Млинівський, Острозький, Радивилівський, Рівненський, Рокитнівський, Сарненський райони. Також вказано постановою Верховної Ради України вирішено утворити у Рівненській області, зокрема, Рівненський район (з адміністративним центром у місті Рівне) у складі територій Бабинської сільської, Березнівської міської, Білокриницької сільської, Бугринської сільської, Великомежиріцької сільської, Великоомелянської сільської, Головинської сільської, Городоцької сільської, Гощанської селищної, Деражненської сільської, Дядьковицької сільської, Здовбицької сільської, Здолбунівської міської, Зорянської сільської, Клеванської селищної, Корецької міської, Корнинської сільської, Костопільської міської, Малинської сільської, Малолюбашанської сільської, Мізоцької селищної, Олександрійської сільської, Острозької міської, Рівненської міської, Соснівської селищної, Шпанівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. З огляду на вказане, позивач стверджує, що вона є жителькою Рівненського району Рівненської області, а відтак у відповідача 1 не було легітимних підстав для перенаправлення її заяви для розгляду до відповідача 2, а у відповідача 2 - для відмови в наданні матеріальної допомоги. Також, на переконання позивача, такі дії відповідачів є проявом дискримінації по відношенню до неї, що суперечить приписам Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Крім того, позивач вказує, що протиправними діями відповідачів їй була завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню в порядку, визначеному законом. За наведених обставин позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідачем 1 поданий до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень відповідач 1 вказує, що враховуючи рішення Рівненської РР від 28 вересня 2016 року «Про скасування рішень районної ради» та від 17 березня 2020 року «Про районну програму з надання грошової допомоги найбільш незахищеним верствам населення на 2020 рік», а також те, що в кошторисі Рівненської РР передбачені кошти лише на утримання виконавчого апарату районної ради, заява позивача про надання матеріальної допомоги, відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян», була скерована за належністю до Рівненської РДА, про що позивача було повідомлено листом від 16 листопада 2020 року № 30/25-Б. Таким чином, відповідач 1 стверджує, що заява позивача була розглянута ним належним чином у визначений чинним законодавством порядок та спосіб, а тому підстави для задоволення позову в даному випадку відсутні.

Відповідач 2 також подав до суду відзив на позову заяву. Заперечуючи проти позовних вимог, Рівненська РДА вказує, що згідно зі статтею 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», утворення та реорганізація районних державних адміністрацій здійснюються Кабінетом Міністрів України після прийняття Верховною Радою України рішення про утворення та ліквідацію районів з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. 16 грудня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийняте розпорядження № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», яким регламентовано процедуру здійснення реорганізації районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів». Того ж дня, 16 грудня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова № 1321 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються». Порядок, затверджений вказаною постановою передбачав, що перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється, зокрема, у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів - з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється. 12 січня 2021 року головою Рівненської обласної державної адміністрації (далі - Рівненська ОДА) прийняте розпорядження № 6, яким утворена Комісія з реорганізації Костопільської районної державної адміністрації (далі - Костопільська РДА), а відтак у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1321 саме з цієї дати повноваження Костопільської РДА перейшли до Рівненської РДА. З огляду на вказане, Рівненська РДА вказує, що на момент надання відповіді на заяву ОСОБА_1 , тобто 09 грудня 2020 року, вона ще не набула повноважень Костопільської РДА, у зв`язку з чим прийняла правомірне рішення щодо відмови в наданні матеріальної допомоги з тих підстав, що позивач не проживає у Рівненському районі Рівненської області. Таким чином, відповідач 2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач правом на подання до суду відповідей на відзиви не скористалася.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

21 квітня 2021 року позовна заява надійшла до суду.

05 травня 2021 року ухвалою суду позовна заява залишалася без руху.

14 червня 2021 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позову, в якій остання заявила відвід головуючому судді.

07 липня 2021 року ухвалою суду заяву позивача про відвід головуючого суду повернуто без розгляду.

Того ж дня, 07 липня 2021 року ухвалою суду позовну заяву, з урахуванням заяви про усунення недоліків позову, прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18 серпня 2021 року до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву.

19 серпня 2021 року до суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0955235, з 30 серпня 2018 року позивачу встановлена перша (А) група інвалідності. Також вказаною довідкою визначено, що ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду та допомоги.

Зі змісту довідки Управління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації від 11 січня 2021 року № 18 слідує, що догляд за ОСОБА_1 здійснює її син, ОСОБА_2 .

01 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненської РР із заявою, у якій, покликаючись на стан здоров`я, просила надати матеріальну допомогу в розмірі п`ятнадцять тисяч гривень.

Листом від 16 листопада 2020 року за № 30/25-Б Рівненська РР повідомила ОСОБА_1 про те, що її заява про надання матеріальної допомоги надіслана для розгляду до Рівненської РДА.

В свою чергу, Рівненська РДА листом від 09 грудня 2020 року за № 01-74/186 повідомила ОСОБА_1 , що згідно з протоколом від 19 листопада 2020 року № 4 засідання комісії з надання грошової допомоги найбільш незахищеним верствам району їй відмовлено у наданні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що вона не є жителем Рівненського району.

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідачів та вважаючи їх протиправними, звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з того, що з урахуванням заяви позивача про усунення недоліків позову, поданої на стадії залишення позову без руху, предметом спору у цій справі є:

1) визнання протиправними дій відповідача 1 щодо відмови у розгляді заяви позивача колегіальним органом;

2) визнання протиправними дій відповідача 1 щодо передачі заяви позивача на розгляд до іншого органу всупереч статті 19 Закону України «Про звернення громадян»;

3) визнання протиправними дій відповідача 2 щодо відмови у наданні допомоги у розмірі п`ятнадцять тисяч гривень;

4) визнання факту відання дискримінації позивача з боку відповідача 1 та відповідача 2;

5) відшкодування моральної шкоди в розмірі двісті тисяч гривень.

В свою чергу, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своєї дії, на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

З огляду на зазначену норму, під час вирішення спору щодо оскарження рішення (дій чи бездіяльності) суб`єкта владних повноважень (пункт сьомий частини першої статті 3 КАС України), незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, перевірці підлягає відповідність такого рішення усім зазначеним вище вимогам.

У даному випадку, оскаржувані рішення суб`єктів владних повноважень являються правовими актами індивідуальної дії одноразового застосування, дію яких поширено на конкретну особу (тобто є персоніфікованими) та мають ряд ознак: містять виражений правозастосовний характер; містять чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Критерії оцінювання рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень наведені в частині третій статті 2 КАС України.

За змістом критерій «на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України» випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України фундаментальна юридична категорія, що є критерієм правового життя суспільства і громадян. Це «комплексне політико-правове явище, що відображає правовий характер організації суспільного життя, органічний зв`язок права і влади, права і держави»; законність це принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями розуміються як ті, на наявність яких прямо вказує закон так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) «похідні повноваження».

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР).

Так, зокрема, Закон № 280/97-ВР визначає компетенцію селищних рад, порядок організації роботи селищних рад, постійних комісій та порядок скликання сесій для прийняття рішення та принципи діяльності місцевого самоврядування в Україні, яке здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 2 Закону № 280/97-ВР, місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У статті 6 Закону № 280/97-ВР визначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Органи місцевого самоврядування наділені низкою повноважень у різних галузях та сферах суспільного життя, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі будівництва, житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Для реалізації цих повноважень орган місцевого самоврядування мають право ухвалювати необхідні рішення. Оскільки рішення органів місцевого самоврядування можуть порушувати права та законні інтереси як громадян, так і юридичних осіб (підприємств, установ і організацій), або ж з часом втрачати свою актуальність, то чинне законодавство й передбачає юридичні інструменти впливу на такі рішення шляхом їх зупинення, зміни та скасування.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина перша статті 59 Закону № 280/97-ВР). Усі акти, які рада має право приймати як орган місцевого самоврядування, традиційно поділяються на два види: - акти нормативно-правового характеру; - ненормативні акти.

Так, судом встановлено, що позивач звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про надання матеріальної допомоги.

В свою чергу, Рівненська РР своїм листом від 16 листопада 2020 року за № 30/25-Б повідомила ОСОБА_1 про надіслання її заяви для розгляду до Рівненської РДА.

Суд зазначає, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути прийнято не лише у межах повноважень, у спосіб, визначений законодавством, а й обґрунтовано та добросовісно.

Прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року; Конвенція набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Відповідач 1 вчинив дії щодо направлення заяви позивача до відповідача 2, при цьому не обґрунтувавши зміст таких дій, підставу їх вчинення.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 зазначив про направлення заяви ОСОБА_1 до Рівненської РДА відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Таким чином, Рівненська РР не вказала у своїй відповіді від 16 листопада 2020 року за № 30/25-Б підставу для направлення заяви до органу виконавчої влади, а саме до Рівненської РДА, а не до Костопільської районної державної адміністрації за місцем проживання позивача.

Тобто, відмова відповідача не відповідає критеріям «обґрунтованості» та «добросовісності» рішення суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача 1 не відповідають критеріям правомірності, порушують права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень Рівненської РР щодо неналежного розгляду заяви позивача.

Щодо визнання факту віддання дискримінації позивача з боку відповідача 1 та відповідача 2, то суд вказує таке.

Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

За приписами статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 2 Закону № 5207-VI визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:

1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;

2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;

3) повагу до гідності кожної людини;

4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Згідно з положеннями статті 6 Закону № 5207-VI, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що обов`язковою ознакою дискримінації є встановлення факту обмеження (зменшення, звуження, позбавлення) права.

Разом з тим, позивач не наводить обґрунтованих доводів, які підтверджені будь-якими доказами щодо обмеження або позбавлення її права на отримання допомоги від держави, як малозабезпеченій особі порівняно з такими ж незахищеними верствами населення, які проживають на відповідній території.

Отже, суд вважає таку позовну вимогу не доведеною, а тому такою, що не підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі двісті тисяч гривень, то суд зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Приписами частини другої статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до приписів частини третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд зазначає, що згідно з роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями), під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження приниження її гідності чи доказів погіршення стану її здоров`я, які спричинили б понесення будь-яких витрат на лікування, не наведено позивачем і мотивів розрахунку, з яких він виходив при визначенні моральної шкоди у розмірі 200000грн.

Тому, вимога про відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Рівненської РДА, то суд виходить з такого.

09 грудня 2020 року Рівненська РДА листом за № 01-74/186 повідомила позивача про відмову в наданні допомоги на підставі протоколу від 19 листопада 2020 року № 4 засідання комісії з надання грошової допомоги найбільш незахищеним верствам району, оскільки ОСОБА_1 не є жителем Рівненського району.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій» внесені зміни до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», якими врегульовано питання утворення та реорганізації районних державних адміністрації. Зокрема, стаття 7-1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачає, що утворення та реорганізація районних державних адміністрацій здійснюються Кабінетом Міністрів України після прийняття Верховною Радою України рішення про утворення та ліквідацію районів з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

16 грудня 2020 року прийнято розпорядження Кабінету Міністрів України №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій».

Вищевказаним розпорядженням визначено наступне: здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою; утворити районні державні адміністрації в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, як нові юридичні особи публічного права; здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих зазначеною постановою, шляхом їх приєднання до районних державних адміністрацій.

Додатком 1 до даного розпорядження визначено перелік районних державних адміністрацій, що реорганізовуються шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ, зокрема до Рівненської райдержадміністрації приєднується Костопільська райдержадміністрація.

Райдержадміністрації утворюються та реорганізуються Кабінетом Міністрів України за поданням Мінрегіону.

Якщо територія району, ліквідованого Верховною Радою України (далі ліквідований район), включається до території новоутвореного району, в адміністративному центрі якого вже існує райдержадміністрація, райдержадміністрація, що діяла на території ліквідованого району, реорганізується шляхом її приєднання до райдержадміністрації, розташованої в адміністративному центрі новоутвореного району.

Перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється: - у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється (далі комісія з реорганізації).

Перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється:

- у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації.

Передавальний акт складається комісією з реорганізації та затверджується головою облдержадміністрації.

12 січня 2021 року прийнято розпорядження голови Рівненської обласної державної адміністрації № 6 «Про утворення комісії з реорганізації Костопільської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Рівненської районної державної адміністрації та затвердження її персонального складу».

Відповідно, з 12 січня 2021 року повноваження реорганізованого органу, Костопільської районної державної адміністрації, перейшли до правонаступника Рівненської районної державної адміністрації.

Відповідно до статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Костопільська районна державна адміністрація перебуває в стані припинення.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність відмови позивачу у наданні допомоги з огляду на те, що на момент розгляду заяви ОСОБА_1 до Рівненської районної державної адміністрації ще не перейшли повноваження Костопільської районної державної адміністрації, як органу виконавчої влади на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

З огляду на вищевикладене, відповідь Рівненської РДА на заяву ОСОБА_1 від 09 грудня 2020 року № 01-74/186, надана в межах повноважень, та з дотриманням вимог передбачених чинним законодавством.

Тому, позовні вимоги позивача до відповідача 2 не підлягають до задоволення.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково.

Позивач просить суд стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 6554грн, в які входять, згідно з розрахунком позивача, витрати на: набір тексту, роздруківка, ксерокопія, пошук даних, аргументація, сканування, оцифровка, участь у засіданні, заява моральна шкода, виконавча служба, додаткові заяви.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, до видів судових витрат належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (пункт 5 частини третьої статті 132 КАС України).

Відповідно до статті 138 КАС України, розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Будь-яких доказів на підтвердження фактичного понесення зазначених позивачем витрат у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 суду не надала.

Тому вимога про стягнення такої суми витрат до задоволення не підлягає.

Оскільки позивач в силу вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Рівненської районної ради щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 щодо надання матеріальної допомоги від 01 листопада 2020 року.

Зобов`язати Рівненську районну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання матеріальної допомоги від 01 листопада 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Рівненська районна рада (вул. Соборна, 195,м.Рівне,Рівненська область,33001, Відповідач - Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області (вул. Соборна, 195,Рівне,33000,

Повний текст рішення складений 29 березня 2022 року

Суддя У.М. Нор