Справа № 120/17899/21-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 березня 2022 р. Справа № 120/17899/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ ДПС про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.11.2021 відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-144610-54 на суму заборгованості зі сплати ЄСВ в розмірі 35 588,74 грн. Позивач вказує на протиправність винесеної вимоги, у зв`язку з тим, що з 2003 року вона не здійснювала підприємницьку діяльність та не отримувала доходу.

Крім того, позивач зазначає, що з 30.01.2017 по теперішній час вона працювала на посаді комірника в ТОВ "Медімплант".

З метою скасування вказаної вимоги та визнання протиправними дій в частині нарахування податкового боргу в сумі 35 588,74 грн, зобов`язання здійснити коригування даних в інформаційній системі органів ДПС, шляхом виключення з інтегрованої картки запису (даних, операцій) про нарахування боргу по ЄСВ в сумі 37 788,74 грн, остання звернулась до суду з даним позовом.

Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, яким є вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-144610-54, що сформована Головним управлінням ДПС у Вінницькій області 09.11.2020 та заборону Могилів-Подільському відділу державної виконавчої служби у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), будь-яким іншим органам державної влади, установам, підприємствам та організаціям незалежно від форми власності та організаційно-правової форми господарювання, будь-яким особам та їх об`єднанням вчиняти будь-які дії на виконання вимоги Головного управління ДПС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-144610-54, до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі.

Ухвалою від 10.12.2021 клопотання представника позивача про забезпечення позову задоволено частково. Зупинено стягнення на підставі виконавчого документа - вимоги Головного управління ДПС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-144610-54 у межах виконавчого провадження №66740406, до набрання законної сили судовим рішенням у справі №120/17899/21-а. В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Ухвалою від 14.12.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено 10-денний строк для усунення недоліків.

На виконання вимог зазначеної ухвали, позивачем подано матеріали на усунення недоліків разом із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою від 13.01.2022 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Установлено строк для подання відзиву.

10.02.2022 представником відповідача подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому викладено заперечення щодо позовних вимог, які полягають у наступному.

Згідно реєстраційних даних інформаційної системи "АІС Податковий блок" державна реєстрація ФОП ОСОБА_1 (код ДРФО НОМЕР_1 ) проведена 16.07.2001, номер державної реєстрації - 135, найменування та код ЄДРПОУ органу державної реєстрації - (4051135 - Могилів-Подільська районна державна адміністрація), дата взяття на облік в головному управлінні ДПС у Вінницькій області, (Могилів-Подільська ДПІ (м. Могилів-Подільський) 16.07.2001, номер взяття на облік 245. 05.10.2021 прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності за № 001009719.

Так, на підставі даних інформаційної системи "АІС Податковий блок" позивач перебувала на загальній системі оподаткування, у зв`язку із чим їй проведено наступні нарахування:

- "нараховано розрахункову суму єдиного внеску за рік, нарахування єдиного внеску №3435989/ev від 09.02.2018 терм.спл. 09.02.2018" - 8 448,00 грн, за 2017 рік;

- "нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №6024622/еv від 19.04.2018 терм.спл. 19.04.2018" - 2 457,18 грн, за 1-й квартал 2018 року;

- нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №7405729/еv від 19.07.2018 терм.спл. 19.07.2018" - 2 457,18 грн, за 2-й квартал 2018 року;

- "нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №8801841/еv від 19.10.2018 терм.спл. 19.10.2018" - 2 457,18 грн, за 3-й квартал 2018 року;

- нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №46424/еv від 21.01.2019 терм.спл. 21.01.2019" - 2 457,18 грн, за 4-й квартал 2018 року;

- нараховано ЄВ ФОП. в т.ч. на спрощеній системі та фермерам , нарахування єдиного внеску №2966241/еv від 19.04.2019 терм.спл. 19.04.2019" - 2 754,18 грн, за 1-й квартал 2019 року;

- нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №4438980/еv від 19.07.2019 терм.спл. 19.07.2019" - 2 754,18 грн, за 2-й квартал 2019 року;

- "нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №5917529/еv від 21.10.2019 терм.спл. 21.10.2019" - 2 754,18 грн., за 3-й квартал 2019 року;

- "нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №45398/еv від 20.01.2020 терм.спл. 20.01.2020" - 2 754,18 грн, за 4-й квартал 2019 року;

- "нараховано ЄВ ФОП. в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №1517266/еv від 21.04.2020 терм.спл. 21.04.2020" - 2 078,12 грн, за 1-й квартал 2020 року;

- "нараховано ЄВ ФОП. в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №3013463/еv від 20.07.2020 терм.спл. 20.07.2020" - 1 039,06 грн, за 2-й квартал 2020 року;

- "нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №4512268/еv від 19.10.2020 терм.спл. 19.10.2020" - 3 178,12 грн, за 3-й квартал 2020 року.

- "нараховано ЄВ ФОП, в т.ч. на спрощеній системі та фермерам, нарахування єдиного внеску №68316/еv від 19.01.2021 терм.спл. 19.01.2021" - 2 200,00 грн, за 4-й квартал 2020 року.

Станом на 31.12.2021 позивачем дані нарахування не сплачені та рахується заборгованість в сумі 37 788,74 грн.

З огляду на що, 09.11.2020 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-144610-54 на суму 35588,74 грн.

Також, в прохальній частині відзиву відповідач клопоче про закриття провадження у справі, водночас не обґрунтовує таке клопотання.

30.03.2022 на адресу суду надійшло клопотання про заміну відповідача правонаступником.

Ухвалою від 30.03.2022 задоволено клопотання представника Головного управління ДПС у Вінницькій області про заміну відповідача правонаступником. Замінено відповідача у справі - Головне управління ДПС у Вінницькій області () його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, як відокремленим підрозділом ДПС (код ЄДРПОУ ВП 44069150).

Враховуючи, що інших заяв по суті та документів у строк встановлений судом не надходило, суд розглядає справу в письмовому провадженні за наявними в ній доказами.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

Згідно з Реєстру самозайнятих осіб ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) перебувала на податковому обліку в Могилів-Подільській ДПІ ГУ ДПС у Вінницькій області, як платник податків за основним місцем обліку з 16.07.2001.

Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, у ньому відсутні відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 , як фізичної особи - підприємця.

Згідно даних інформаційної системи податкового органу в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування:

- за 2017 рік в сумі 8448,00 грн (по строку сплати 09.02.2018);

За 2018 рік:

- за I квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.04.2018);

- за II квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.07.2018);

- за III квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.10.2018);

- за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн (по строку сплати 21.01.2019).

За 2019 рік:

- за I квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.04.2019);

- за II квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 19.07.2019);

- за III квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 21.10.2019);

- за IV квартал 2019 року - 2457,18 грн (по строку сплати 21.01.2020).

За 2020 рік:

- за I квартал 2020 року - 2078,12 грн (по строку сплати 21.04.2020);

- за II квартал 2020 року - 1039,06 грн (по строку сплати 20.07.2020);

- за III квартал 2020 року - 3178,12 грн (по строку сплати 19.10.2020);

- за IV квартал 2020 року - 2200,00 грн (по строку сплати 19.01.2021).

У зв`язку із несплатою зазначених нарахувань, 09.11.2020 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області сформовану вимогу №Ф-144610-54 з єдиного внеску в розмірі 35 588,74 гривень.

В листопаді 2021 року представник позивача звернулась до Головного управління ДПС у Вінницькій області із адвокатським запитом, у якому просила надати інформацію про наявність заборгованості у позивача.

Листом від 15.11.2021 Головним управлінням ДПС у Вінницькій області повідомлено представника позивача про наявність заборгованості із ЄСВ, оскільки ОСОБА_1 перебувала на податковому обліку, як фізична особа підприємець з 16.07.2001 по 05.10.2021.

Позивач не погоджується із сформованою вимогою про сплату боргу та діями відповідача, які полягали в нарахуванні заборгованості по ЄСВ, оскільки вона з 2003 року не здійснювала підприємницьку діяльність та працювала найманим працівником, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

До 01 січня 2004 року загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України від 7 лютого 1991 року № 698-XII "Про підприємництво" (далі - Закон № 698-XII).

Вказаний Закон втратив чинність з 1 січня 2004 року на підставі пункту 2 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, прийнятого Законом України від 16 січня 2003 року № 436-IV.

Водночас, 01 липня 2004 року набрав чинності Закон України від 15 травня 2003 року № 755-VI Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Закон № 755-VI). Згідно з преамбулою цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до статті 3 Закону № 755-VI (тут і надалі - в редакції станом на 01 липня 2004 року) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.

Статтею 4 Закону № 755-VI визначено, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 5 Закону № 755-VI державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 16 Закону № 755-VI).

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону № 755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Частина 1 статті 42 Закону № 755-VI передбачає, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 43 Закону № 755-VI за відсутності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації фізичної особи-підприємця державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця на підставі відомостей реєстраційної картки на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця є датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Крім того, пунктом 2 розділу VIII Прикінцевих положень Закону № 755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

Отже, поняття "фізична особа-підприємець" було введене у законодавство України з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Водночас, частиною 2 статті 50 цього Кодексу передбачалося, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Таким законом власне і став Закон України від 15 травня 2003 року № 755-VI "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

З наведеного можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, зареєстрованими до 01 січня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. При цьому датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

При цьому, Законом № 755-VI не було встановлено обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб щодо проходження обов`язкової державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та правових наслідків непроходження такої реєстрації.

Відтак, на думку суду, після набрання 01 липня 2004 року чинності Законом № 755-VI позивач автоматично не набула статусу фізичної особи-підприємця в розумінні положень цього Закону, оскільки не вчинила передбачених ним дій для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

1 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" № 2390-VI (надалі - Закон N 2390-VI), який набув чинності 3 березня 2011 року.

Відповідно до підпунктів 2, 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням" від 19 травня 2011 року № 3384-VI (надалі - Закон № 3384-VI) викладено в наступній редакції: "Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру".

Відповідно до пунктів 7, 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Підсумовуючи, слід констатувати, що аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що починаючи з 01 липня 2004 року державна реєстрація фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку та на підставах, визначених Законом № 755-VI. Оскільки позивач, будучи зареєстрованою як суб`єкт підприємницької діяльності, після набрання чинності цим Законом не пройшла передбачену ним процедуру державної реєстрації, тому відсутні підстави вважати, що вона набула статусу фізичної особи-підприємця. Водночас, положення Закону № 755-VI не містять приписів про автоматичне набуття статусу фізичної-особи підприємця громадянами, які були зареєстровані до 01 липня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, але не пройшли процедури перереєстрації за новим законом.

Більше того, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2390-VI було встановлено, що свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців старого зразка, видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними через один рік після набрання цим Законом чинності, тобто починаючи з 03 березня 2011 року.

Відтак, видане позивачу до 2004 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності в силу вимог згаданого Закону стало недійсним. Отже, на думку суду, з цього часу позивач втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якого набула до набрання чинності Законом № 755-VI, тобто до 01 липня 2004 року.

Наведене спростовує твердження відповідача про те, що у спірний період (протягом 2017-2020 років) позивач вважалася фізичною особою-підприємцем та у зв`язку з цим була зобов`язана сплачувати єдиний внесок.

Незважаючи на те, що суд дійшов висновку, що у позивача відсутній статус фізичної особи-підприємця, проте оскільки представник позивача, як на підставу для задоволення позову, також посилається на те, що з 30.01.2017 по теперішній момент позивач працює найманим працівником, що підтверджується записами у трудовій книжці, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Проте, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Висновки суду за результатами розгляду даної справи узгоджуються із правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.

Матеріалами справи доводиться, що позивач з 30.01.2017 року прийнята на посаду комірника ТОВ "Медінплант".

Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу ОСОБА_1 за формою ОК-5 за період з 2017-2021 роки сплачувались страхові внески ТОВ "Медінплант" (а.с. 35-37).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність законних підстав для формування вимоги про сплату боргу, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-144610-54 від 09.11.2020 на суму 354 588,74 грн, підлягають задоволенню.

Оцінюючи позовні вимоги позивача у частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування боргу із ЄСВ та зобов`язання здійснити коригування даних в інформаційній системі органів ДПС шляхом виключення з інтегрованої картки платника запису про нарахування боргу по ЄСВ в сумі 37 788,74 грн., суд зазначає таке.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас необхідно зазначити, що за приписами діючого права є неприпустимим підміна судом суб`єкта владних повноважень у реалізації відповідних управлінських функцій і вирішення питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, як зазначено в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18 (провадження №К/9901/67463/18), повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У разі невиконання обов`язку державним органом або органом місцевого самоврядування за наявності визначених законом умов у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Така позиція цілком узгоджується з положеннями статей 5, 245 частини 2 пункту 4 КАС України.

Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5, 245 частини 2 пункту 4 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, в якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №826/9288/18 від 25.03.2020р. суд зробив висновок, що аналіз положень Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №825/999/17) та від 26 лютого 2019 року (справа №805/4374/15-а).

Так, за змістом пункту 5 розділу І Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року за №422 (далі - Порядок №422), який діяв до 12 березня 2021 року, у разі необхідності коригування облікових показників ІКП у ручному режимі таке коригування здійснюється виключно за рішенням керівника (заступника керівника) органу ДФС, підготовленим відповідним структурним підрозділом за напрямом роботи.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 січня 2021 року №5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 березня 2021 року за №321/35943, затверджено Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який є чинним на момент розгляду судової справи (далі - Порядок №5) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року №422 "Про затвердження Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за №751/28881.

Так, підпунктом 2 "Визначення первинних показників щодо сум погашення податкового боргу (заборгованості зі сплати платежів до бюджетів) та заборгованості зі сплати єдиного внеску" абз 7 пункту 1 "Визначення первинних показників документів податкових органів, відображених в інформаційній системі, які підлягають перенесенню до ІКП" розділу VI "Відображення в інформаційній системі показників податкового боргу, заборгованості зі сплати єдиного внеску та іншої заборгованості, контроль за справлянням якої покладено на податкові органи, розстрочених (відстрочених) зобов`язань (боргів), а також списання боргу (заборгованості)" Порядку №5 від 12 січня 2021 року передбачено, що первинними документами, на підставі яких в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми податкового боргу (заборгованості зі сплати платежів до бюджетів) та заборгованості зі сплати єдиного внеску, є (в тому числі): рішення суду про вирішення питання по суті (скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання та пені/суми єдиного внеску за результатами судового оскарження), яке набрало законної сили.

З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що рішення суду є, в розумінні Порядку №5 від 12 січня 2021 року, тим первинним документом, на підставі якого в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми заборгованості зі сплати єдиного внеску.

З огляду на викладене суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки позивача нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

Стосовно вимоги позивача визнання протиправними дій відповідача в частині нарахування заборгованості із ЄСВ в сумі 37 788,74 грн. з підстав того, що позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності, то слід зазначити, що результатом оскаржуваних позивачем дій стало прийняття відповідачем рішення у формі вимоги. При оскарженні такого рішення, суд перевіряє правомірність дій щодо його винесення (прийняття) і у випадку встановлення протиправності в таких діях, скасовує відповідне рішення. Вказане свідчить про те, що визнання протиправним та скасування рішення охоплює в собі й визнання неправомірними дій при його прийнятті, а тому питання неправомірності дій, у даному випадку, окремого окреслення судовим рішенням не потребує.

Щодо заявленого в прохальній частині відзиву на позовну заяву клопотання про закриття провадження у справі, то таке не обґрунтоване відповідачем, а тому не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 908,00 грн.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 10.12.2021, зберігаються до набрання законної сили рішенням суду по цій справі №120/17899/21-а.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 №Ф-144610-54 на суму 35 588,74 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ ДПС, вчинити дії щодо виключення з інтегрованої картки ОСОБА_1 нарахування з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788,74 грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ); Головне управління ДПС у Вінницькій області, як відокремлений підрозділ ДПС (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, код ЄДРПОУ - 44069150).

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна