Справа № 240/10978/21
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2022-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10978/21

Головуючий у 1-й інстанції: Черноліхов Сергій Вікторович

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

29 березня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Житомирській області до ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Головне управління ДПС у Житомирській області звернулося до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з уточненням позовних вимог просило стягнути з ОСОБА_1 622834,19 грн. податкового боргу, у тому числі 615129,20 грн. основний платіж і 7674,99 грн. пені.

В обґрунтування пред`явлених вимог вказує, що за відповідачем рахується податковий борг по податку на доходи фізичних осіб, який підлягає стягненню у судовому порядку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов Головного управління ДПС у Житомирській області задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь бюджету в особі Головного управління ДПС у Житомирській області податкову заборгованість в розмірі 615159,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволеній частині позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що 19 лютого 2021 року ним було сплачено грошове зобов`язання у розмірі 713305,78 грн., визначене у податковій декларації про майновий стан і дохід за 2020 рік, у повному обсязі. Крім того, пеня у сумі 7674,99 грн. протиправно нарахована на підставі податкового повідомлення-рішення № від 09 квітня 2020 року, яке було скасоване під час проведення процедури адміністративного оскарження.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції, в частині якою позовні вимоги задоволено - скасувати, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено наявними в справі матеріалами, ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Житомирській області.

Вважаючи, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не виконав своє зобов`язання щодо сплати основного платежу - податку на доходи фізичних осіб в розмірі 622834,19 грн., з яких 615159,20 грн. основного платежу та 7674,99 грн. - пеня, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно зарахував сплачені відповідачем кошти у порядку черговості виникнення податкового боргу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно зі ст.16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Кодексом.

Відповідно до положень пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що податковий борг - це сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до визначення, зазначеного в ст.14 ПК України, податковий борг має наступну структуру: основне зобов`язання у вигляді грошового зобов`язання, штрафних санкцій та пені.

Згідно з положеннями пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.54.3 ст.54 ПК України - контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Положеннями пп.54.5 ст.54 ПК України, визначено, що якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до положень п.57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Підстави та порядок надіслання (вручення) контролюючими органами податкових вимог платникам податків врегульовано ст.59 ПК України.

Згідно до вимог п.59.1 ст.59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилав (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Відповідно до вимог п.59.3 ст.59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

У вище наведеному пункті ПК України зазначено, що податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашена в установлений строк попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Розділом 11 Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України №610 від 30.06.2017 року, визначено, що податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції. Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Відповідно до п.87.1 ст.87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів. Сплата грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.

Механізм погашення заборгованості регулюється правилами п.87.9 ст.87 ПК України, у якому встановлено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу, контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п.131.2 ст.131 ПК України передбачено, що при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.

Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеної о порядку), контролюючий орган самостійно здійснює такий розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.

З огляду на зазначене слідує, що законом імперативно встановлено обов`язок податкового органу здійснювати зарахування коштів, що сплачує платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, а платнику податків встановлено заборону спрямовувати кошти на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу.

Отже, позивач може змінювати напрямок зарахування коштів, сплачених відповідачем, лише у разі наявності податкового боргу.

Підставою для формування та направлення контролюючим органом податкової вимоги платнику податків є встановлення відповідної обставини, зокрема, платником податків не сплачено узгодженої суми грошового зобов`язання, визначеної в податковому повідомленні - рішенні, у встановлені законом строки.

Нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження), тобто через 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення. Пеня нараховується у порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Однак правильність нарахування пені контролюючим органом має бути перевірена судом в межах позову про стягнення боргу. До такого висновку Суд дійшов з огляду на порядок нарахування пені (зокрема нарахування пені закінчується у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів), на характер податкової вимоги, сума в якій на час звернення контролюючого органу до суду з позовом про стягнення боргу може бузи іншою в силу положень пункту 59.5. статті 59 Податкового кодексу України, а також враховуй те, що нарахування пені не оформлюється податковим органом окремим рішенням, тим більше правомірність визначення суми пені не була предметом судового розгляду.

Так, у відповідності до наданої позивачем за період з 31.12.2020 року по 31.07.2021 року ІКПП встановлено, що недоїмка станом на 31.12.2020 року становить 543519,00 грн. та залишок несплаченої пені становить 195939,00 грн., що в сукупності складає 739457,00 грн.

За результатами декларування за 2020 рік ФОП ОСОБА_1 було задекларовано дохід в розмірі 3962809,88 грн. та визначено зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 713305,78 грн.

У відповідності до положень ПК України 09.02.2021 року є останнім днем дія фізичних осіб підприємців для подання декларації про доходи ФОП за 2020 рік.

19.02.2021 року відповідач сплатив на відповідний рахунок в казначействі України грошові кошти в розмірі 713305.78 грн. з призначенням платежу - податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, що підтверджується платіжним дорученням №132 від 19.02.2021 року. Тобто, відповідач своєчасно та в повному обсязі виконав своє зобов`язання щодо сплати основного платежу - податку на доходи фізичних осіб за 2020 рік в розмірі 713305,78 гри.

Вказані грошові кошти, позивачем з посиланням на ст.87 ПК України були зараховані в рахунок погашення недоїмки, що обліковується по ІКПП станом на 31.12.2020 року.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, на письмовий запит, апелянтом було отримано відповідь з якої слідує, що залишок непогашеної пені, це сума пені, яка була нарахована на ППР від 26.12.2016 року № в розмірі 394965,41 грн. за період з 19.02.2016 року по 23.04.2019 року і складає 333952.45 грн.

Відповідно до положень пп.19-1.1.22 п.19-1.1 ст.19-1 ПК України до функцій контролюючих органів належить здійснення погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.

Згідно з положеннями пп.20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України регламентовано, що повноваження податкових органів звертатися до суду з позовом про стягнення з платників податків коштів для погашення їх податкового боргу.

У відповідності до положень п.95.1 ст.95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно з п.95.2. ст.95 ПК України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Положеннями п.95.3 ст.95 ПК України визначено, що стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Отже, контролюючий орган може звернутися до адміністративного суду з позовом про стягнення податкового боргу з платників податків із дотриманням відповідних умов, встановлених п.95.2 ст.95 ПК України, які надають право на примусове стягнення податкового боргу.

Однак, положення податкового законодавства не встановлюють імперативного обов`язку щодо звернення контролюючого органу з вимогами про стягнення податкового боргу саме в порядку статті 283 КАС України, яка визначає особливості провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 року по справі №826/4876/14.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви не було надано належних та допустимих доказів направлення відповідачу податкової вимоги на суму податкового боргу, що заявлена до стягнення.

Щодо доводів позивача про податкову вимогу №2853-50 від 26 лютого 2019 року на суму 37 297,69 гри., що складається з 29069.53 грн. - податку на доходи фізичних осіб, згідно декларації про майновий стан та доходи № від 11.02.2019 року та 8228,16 грн. (борг виник згідно податкового повідомлення-рішення від 26.01.2019 року №0-0601), то дане посилання є безпідставним, адже вказані зобов`язання були своєчасно сплачені, та вказаного податкового боргу станом на 26.02.2019 року - не існувало.

Водночас, з матеріалів справи слідує, що податковий борг, заявлений до стягнення складається в основному із суми пені, нарахованої в порядку ст.129 ПК України на суму заниження податкового зобов`язання, яке було визначено ППР № від 26.12.2016 року, яке було предметом оскарження в судовому порядку і набуло статус узгодженого лише 23.04.2019 року та мало бути погашено 02.05.2019 року.

Отже, станом на 26 лютого 2019 року, податкового боргу у позивача по вказаному вище ППР № не обліковувалося, тому є необґрунтованими доводи позивача, що відповідач отримував податкову вимогу щодо податкового боргу 02.03.2019 року, який стягується в судовому порядку.

Податковий борг, який було вказано у податковій вимозі від 26 лютого 2019 року також був предметом камеральної перевірки щодо своєчасності сплати податкових зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб за 2016, 2017, 2018 роки. За результатами цієї перевірки було складено Акт перевірки №1502/0630-50-33/ від 03 жовтня 2019 року. В Акті зазначено, що в ході перевірки на підставі даних поданої податкової декларації про майновий стан і доходи № від 11.02.2019 року, податкових повідомлень-рішень № від 26.12.2016 року № від 31.05.2018 року та картки особового рахунку і облікових даних платника податків було встановлено:

- порушення п.57.1 та п.57.3. ст.57 ПК України - податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб до бюджету сплачено із порушенням терміну сплата;

- затримка розрахунків з бюджетом допущена в межах та більше 30 календарних днів наступних за останнім граничним строком сплати узгодженої суми податкового зобов`язання, згідно із цим виникла штрафна санкція по податку на доходи фізичних осіб (94145,51 грн).

На підставі Акту перевірки №1502/0630-50-33/ від 03 жовтня 2019 року Головним управлінням ДПС у Житомирській області було прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 11 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 94 089,11 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

- податкове повідомлення-рішення № від 11 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 56,40 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Не погоджуючись із вказаними ППР від 11.10.2019 року, відповідач оскаржив їх до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року по справі №240/11445/19, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Житомирській області № від 11.10.2019, яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 94089,11 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Житомирській області № від 11.10.2019, яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 56,40 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2020 року, апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року - без змін.

Також, 09.04.2020 року позивачем було складено податкове повідомлення-рішення № згідно якого ОСОБА_1 нараховано штраф у розмірі 20% від грошового зобов`язання в розмірі 621491,30 грн., що складає 124298,26 грн., органом ДПС не було враховано реальних обставин, що існували на момент його прийняття та є незрозумілим та необґрунтованим розмір визначеного податкового зобов`язання.

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення було складено на підставі акту камеральної перевірки від 02.03.2020 року № 3226/5033/ про результати перевірки про порушення термінів сплати податкових зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб ОСОБА_1 .

У вказаному Акті зазначено, що в ході перевірки на підставі даних поданої податкової декларації про майновий стан і доходи № від 11.02.2019 року, № від 06.03.2019 року податкових повідомлень-рішень № від 14.12.2016 року та картки особового рахунку і облікових даних платника податків встановлено:

- порушення п.57.1та п.57.3 ст.57 ПК України - податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб до бюджету сплачено із порушенням терміну сплати;

- затримка розрахунків з бюджетом допущена в межах та більше 30 календарних днів наступних за останнім граничним строком сплати узгодженої суми податкового зобов`язання, згідно із цим виникла штрафна санкція по податку на доходи фізичних осіб (124298,26 гри).

Згідно розрахунку штрафних санкцій, доданого до ППР, позивачу нараховано штраф за порушення строків сплати ПДФО згідно податкової декларації за 2018 р. від 11.02.2019 року у сумі 5701,11 грн. та згідно уточнюючої податкової декларації за 2018 р. від 06.03.2019 року в сумі 107,53 грн. та нараховано штраф за несвоєчасну сплату суми податкових зобов`язання, що визначенні податковим повідомленням-рішенням від 14.12.2016 року на суму 592448,10 грн. що складає 118 489,62 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення від 09.04.2020 року № було оскаржено відповідачем по адміністративній процедурі.

30.06.2020 року відповідачем отримано рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 25.06.2020 року №20223/6/99-00-06-02-04-06.

У відповідності до вказаного рішення ДПС України керуючись главою 4 кодексу ДПС скасувало податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Житомирській області від 09.04.2020 року № , задовольнив скаргу ОСОБА_1 .

Крім того, вказаним рішенням було зобов`язано ГУ ДПС у Житомирській області (з урахуванням встановлених фактів) вжити заходів щодо приведення у відповідність ІЕП по платежу «11010500» (податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування).

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає помилковими доводи суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь бюджету в особі Головного управління ДПС у Житомирській області податкову заборгованість в розмірі 615159,20 грн. та приходить до висновку про необхідність скасування рішення в цій частині.

Визначаючись щодо стягнення понесених судових витрат колегія суддів враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, зазначає наступне.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертиз.

Згідно з частиною 2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до пункту 1 частини 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частинами 4, 5 ст.134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 6, 7 ст.134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Компенсація витрат на правову допомогу може бути проведена тільки у тих випадках, якщо вона полягала в участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді - в межах судового розгляду справи.

Вирішуючи питання щодо пов`язаності витрат з розглядом справи та пропорційності розміру наданих послуг, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов`язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються положеннями КАС України та іншими законами.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, у своїй заяві позивач просить стягнути на його користь позивача судові витрати понесені на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 18000,00.

Як слідує з матеріалів справи 21.06.2021 року між ОСОБА_1 та Адвокатом Сірою А.В. було укладено договір на правничу допомогу №26.

Згідно п.4.1. вказаного Договору №26, сторонами було визначено, що розмір гонорару по даному Договору визначається у твердій грошовій суму та складає 18 000,00 грн. та складається з наступних сум:

- за супроводження справи №240/10978/21 у судді першої інстанції розмір гонорару складає 8 000,00 грн.

- за супроводження справи №240/10978/21 у судді апеляційної інстанції розмір гонорару складає 10 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.2. Договору, факт надання послуг по даному договору підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг, який складається по результату закінчення розгляду справи у відповідній судовій інстанції шляхом постановляння відповідного процесуального рішення.

Згідно п.4.3. вказаного Договору, Клієнт зобов`язується, гонорар, визначений п.4.1. даного Договору в розмірі 8000,00 гри., сплатити Адвокату авансом, протягом 5 днів з моменту підписання даного Договору.

На виконання вищевказаних зобов`язань, ОСОБА_1 21.06.2021 року на розрахунковий рахунок адвоката було сплачено 8000,00 грн., що підтверджується відповідним платіжним документом.

Так, дослідивши матеріали справи та зважаючи на предмет спору, заявлені позовні вимоги, а також зміст позовної заяви, суд вважає, що даний спір є типовим та не потребує глибокого правового аналізу та дослідження, а відтак і часових затрат.

По даній категорії справ є стала судова практика, а тому адвокату, який надавав правову допомогу позивачу не потрібно вивчати додаткові джерела права, оскільки він не міг бути необізнаним у законодавстві, яким регулюється спір у даній справі, у зв`язку з чим підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

Вивчення та правовий аналіз матеріалів у типовій справі для професійного досвідченого адвоката, наслідками чого є більш технічний підхід (викладення фактичних обставин справи та посилання на відповідні норми, з чого фактично і складається наявні в матеріалах справи відзиви на апеляційні скарги, без проведення складного та глибокого правового аналізу у їх відповідному взаємозв`язку та, як наслідок, відповідні висновки), не вимагали за висновком суду великого обсягу аналітичної роботи та затрат часу, з огляду на що розмір таких витрат також підлягає зменшенню.

Таким чином, з огляду на те, що предметом даного спору, є справа незначної складності, колегія суддів вважає, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною в порівнянні з фактично виконаним об`ємом роботи, тому суд апеляційної інстанції виходячи з критерію розумності, пропорційності та співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 8000,00 грн. за надані послуги в суду першої та апеляційної інстанції.

Колегія суддів зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Житомирській області до ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Житомирській області відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 841,00 відповідно до платіжного доручення №824 від 22.12.2021 року за подання апеляційної скарги.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правову допомогу, в суді першої та апеляційної інстанції, у розмірі 8000,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.