Справа № 120/1240/22-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
про повернення позовної заяви

м. Вінниця

24 березня 2022 р. Справа № 120/1240/22-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Шаповалова Тетяна Михайлівна, розглянувши у письмовому провадження матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, поновлення на військовій службі, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

28.01.2022 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), у якому просив:

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) виплатити йому грошове та матеріальне забезпечення за незаконний та вимушений прогул з 31.12.2004 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) виплатити грошову компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 1 345 500 грн. за 207 місяці х 6500 грн. (мінімальна зарплата з січня 2022 року).

Ухвалою суду від 02.02.2022 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків шляхом: надання читабельної та розбірливої позовної заяви; викладу обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги; зазначення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які порушили права позивача, в чому таке порушення виявилося та визначення способу захисту порушених прав; зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України) та реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу); зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, та відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; надання доказів сплати судового збору у розмірі 12405,00 грн. або доказів, що передбачають пільги щодо його сплати.

09.02.2022 року позивач на виконання вимог ухвали суду від 02.02.2022 року подав заяву та позовну заяву у новій редакції, у якій просив:

визнати неправомірними дії (бездіяльність) посадових службових осіб відповідача щодо звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини;

визнати відправленим позивача у вимушений прогул з 31.12.2004 року;

скасувати незаконні витяги і наказ про звільнення з військової служби № 376 від 28.12.2004 року та наказ про виключення із списків особового складу військової частини № 249 від 31.12.2004 року;

поновити позивача на військовій службі у списках особового складу військової НОМЕР_3 на рівнозначній посаді (не нижчій) з 31.12.2004 року;

стягнути з відповідача на користь позивача матеріальне (речове забезпечення за окремою довідкою від в/ч НОМЕР_4 ), грошове забезпечення (щомісячно по 22087,3 грн. (довідка №350/118/511/ПС від 25.02.2019 року (від в/ч НОМЕР_4 ) за весь період вимушеного прогулу з 31.12.2004 року до дати повного, остаточного і фактичного розрахунку, наприклад, до 30.03.2022 року;

зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду і шкоду нанесену здоров`ю в розмірі 1 345 500 грн. за 207 місяці х 6500 грн. (мінімальна зарплата з січня 2022 року).

Ухвалою суду від 22.02.2022 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, а саме подання клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом разом із доказами поважності причин його пропуску; надання усіх документів, вказаних у додатку до позовної заяви; належним чином завірених копій документів доданих до позовної заяви.

17.03.2022 року позивач на виконання вимог ухвали суду від 22.02.2022 року подав клопотання, у якому просив:

поновити строк звеннення до суду врахувавши:

невиконання службовими особами ГШ ЗСУ сого ж наказу № 376 від 28.12.2004 року; не надсиланні ГШ ЗСУ витягу з наказу ГШ ЗСУ № 376 від 28.12.2004 року про його "звільнити з ЗСУ" до підпорядкованих штабів в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) протягом 17 років до сьогоднішнього часу (внаслідок - службовиими особами Командування ПС ЗСУ (ГК ВПС ЗСУ) не виконано вказаний наказ ГШ ЗСУ, відсутня фактична, документально підтверджена подія звільнення 31.12.2004 року його з ЗСУ (підтвердження, покази 5 свідків, прямі преюдиціальні докази у кр.пр. №0003629 від 12.09.2018 р. (СВ ВП №2 ВРУП), в результаті - в наявності у його особовій справі незаконні не чинні папірці - сфальсифіковані і підроблені витяги з наказів ГШ ЗСУ №376 і в/ч НОМЕР_2 № 249 від « 31.12.2004 р.» - фіктивна дата)(не анульовано (не скасовано) протягом 17 років), незаконне відправлення його у вимушений прогул заднім числом;

порушення вимог ч.3 ст.24 ЗУ №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. і військової присяги;

не виконання вимог ухвали Вінницького міського суду №127/3021/20 від 11.02.2020 р. і № 9127/23877/20 від 05.11.2020 р. про проведення виїмки і витребування відповідно оригіналу вказаного наказу ГШ ЗСУ (вчинено злочин за ст.382 п.2 ККУ);

порушення п.89 наказу МОУ №141 від 30.06.1993 р. - командиром в/ч НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) позивачу не оголошено наказ про звільнення із-за його відсутності;

вчинення і не припинення (протягом 17 років) злочинів за ст.ст. 403 п.п.1.2.3, 426 п.п.2,3,4, 425 п.п.2,3,4, 366 п.2 ККУ.

Ознайомившись із мотивами, наведеними позивачем у заяві про усунення недоліків позовної заяви, суд зазначає наступне.

Враховуючи зміст позовних вимог та характер спірних правовідносин і їх суб`єктний склад цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Частинами 1, 3 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законодавче обмеження строку протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

В силу частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Стаття 123 КАС України передбачає наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Зважаючи на наведене, суд зауважує, що в контексті спірних правовідносин позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду, підстави наведенні позивачем не дають суду можливості для постановлення висновків щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення з даним позовом до суду.

Обов`язковою умовою поновлення судом строків на звернення до адміністративного суду є існування поважної причини (певних обставин або обставини, за яких своєчасне здійснення процесуальної дії було неможливим або утрудненим) пропуску такого строку, про що зазначається та підтверджується матеріалами, що до неї додаються.

Водночас як зазначає позивач його звільнено з військової служби наказом Генерального штабу Збройних Сил України № 376 від 28.12.2014 року, тобто минуло 17 років.

Позивач не вбачав підстав для оскарження наказу про його звільнення № 376 від 28.12.2014 року до 28.01.2022.

У клопотанні про поновлення строку звернення до суду від 18.03.2022 позивачем не зазначено поважних підстав, що вказували б на неможливість звернення до суду протягом 17 років.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Європейський Суд з прав людини у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Верховний Суд в постанові від 22 квітня 2020 року у справі №811/1664/18 вказав, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою. Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску. Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.

У рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський Суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41). Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду, що свідчить про безпідставність відповідних доводів позивача.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, позовні вимоги стосуються спірних правовідносин, які виникли у 2004 році, а наведені позивачем причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними тому, позовна заява ОСОБА_1 підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, поновлення на військовій службі, відшкодування матеріального забезпечення та моральної шкоди, разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

2. Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна