Справа № 540/4511/21
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2022-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 р. Категорія 112010200м.ОдесаСправа № 540/4511/21
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції не врахував, що на виконання ухвали суду першої інстанції до суду було надано копію довіреності від 09.03.2021 року. На довіреності зі зворотного боку нотаріально засвідчено підпис довірителя, проставлено апостиль. Крім того апелянт вказує, що КАС України не вимагає окремих документів на підтвердження належності до громадянства або відсутності громадянства у позивача і дане питання не є перешкодою для відкриття провадження у справі.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 залишено позов без руху. Так, в ухвалі зазначено, що позовна заява підписана Меламедом Вадимом , як представником позивача ОСОБА_1 та адвокатом. Разом з тим, до позовної заяви був доданий ордер (копія) на надання правничої допомоги, він виданий на підставі договору про надання правової допомоги /доручення органу від 09.06.2017, копія договору про надання правової допомоги суду не надана. В позовній заяві не зазначено відомості про номер та серію паспорту позивача, як це передбачено п.2 ч.2 ст. 162 КАС України, копія паспорту не додана до позову. В матеріалах позовної заяви немає жодного документа, який би посвідчував особу громадянина України ОСОБА_1 . Зі змісту позовної заяви вбачається що дія закордонного паспорту позивача скінчилась в червні 2018 року, пояснень чому позивач, звертаючись до суду як громадянин України, не бажає оформити новий закордонний паспорт громадянина України при закінченні дії попереднього, в позові не викладено.

Представник позивача адвокат Меламед Вадим надіслав суду повідомлення про усунення недоліків позовної заяви, в якому вказав, що повноваження адвоката Меламеда В.Б. підтверджуються ордером та витягом з Єдиного реєстру адвокатів України, КАС України не зобов`язує адвоката надавати, крім ордеру, ще й договір на правничу допомогу. Також була надана копія довіреності від 09.03.2021. Крім того, в якості документа, який посвідчує особу позивача, представником надана копія посвідчення особи позивача № НОМЕР_1 , видана державою Ізраїль.

Залишаючи позовну заяву без розгулу суд першої інстанції зазначив, що Меламедом Вадимом надана суду копія довіреності від 10.03.2021, якою уповноважено Меламеда Вадима як громадянина та ще інших громадян, ТОВ "В.МЕЛАМЕД ЮРИДИЧНИЙ ОФІС (ІЗРАЇЛЬ-УКРАЇНА)" на право представляти інтереси позивача в судах, довіреність та її переклад посвідчені нотаріусом держави Ізраїль Меламедом Вадимом, та завірена печаткою апостиль. Довіреність підписана і завірена в повній відповідності з національним законодавством Ізраїлю, як місця її реєстрації. Надана суду довіреність не підтверджує повноваження Меламеда Вадима як адвоката позивача. Крім того, в якості документа, який посвідчує особу позивача, суду надано копія посвідчення, яке заповнене іноземною мовою. Із перекладу даного документа, посвідченого нотаріально нотаріусом Меламедом Вадимом, слідує, що це посвідчення особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль. Тобто даний документ посвідчує особу ОСОБА_1 у статусі громадянина Держави Ізраїль на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні законодавства України, не є належним підтвердженням особи позивача на території України.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами ч. 2 ст. 46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Частиною 7 ст. 5 КАС України визначено, що іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 КАС України позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 5 статті 160 КАС України передбачено, що в позовній заяві зазначаються: зокрема, 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; 4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття за заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача; 11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно із ч. 4 статті 59 КАС України, повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

10.08.2021 року представником позивача адвокатом Меламед Вадимом була надіслана до Херсонського окружного адміністративного суду позовна заява ОСОБА_1 , до позову додана копія ордеру на надання правничої допомоги від 06.05.2020, в ордері вказано, що він оформлений на підставі договору про надання правової допомоги без номера від 09.06.2017. Копія договору про надання правничої допомоги не була надана суду. Одночасно до позову був доданий витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, з якого вбачається, що Маломед Вадим Борисович був включений до Єдиного реєстру адвокатів тільки 26.07.2017 рішенням № 7, і саме з цієї дати набув право на зайняття адвокатською діяльністю в Україні. В той же час договір про надання правничої допомоги був укладений раніш.

Так, на виконання вимог ухвали від 29.09.2021 про залишення позову без руху, суду першої інстанції, було надано копію довіреності від 09.03.2021 року. Довіреність видана строком на три роки та є чинною до 10.03.2024 року, якщо не буде скасована, у встановленому законом порядку, раніше зазначеної дати, про що представники будуть повідомляти у письмовій формі. На довіреності, зі зворотного боку нотаріального засвідчення підпису довірителя скріпленого з довіреністю, проставлено апостиль.

Крім того, на виконання ухвали від 29.09.2021 про залишення позову без руху було надано посвідченням особи № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

У своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що факт існування позивача в об`єктивні реальності підтверджено нотаріусом держави Ізраїль, що засвідчив факт того, що 09.03.2021 року позивач, особа якого засвідчена посвідченням особи № НОМЕР_1 , представ перед ним в його офісі і підписав зі своєї доброї волі довіреність. Також, апелянт вказує, що КАС України не вимагає окремих документів на підтвердження належності до громадянства або відсутності громадянства у позивача і дане питання не є перешкодою для відкриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що чинним законодавством України передбачено подання саме наявних у позивача доказів. Ненадання позивачем доказів, які ним не може бути подано з об`єктивних причин не можуть бути підставою для залишення позовної заяви без руху чи залишення позову без розгляду.

Колегія суддів вважає необхідним наголосити, що в адміністративному судочинстві діє принцип офіційного з`ясування усіх обставин справи, отже викликані у суду питання він мав можливість з`ясувати у підготовчому засіданні. Суд першої інстанції не позбавлений можливості витребувати необхідні для розгляду справи докази за власною ініціативою й після відкриття провадження у справі.

Так, для з`ясування статусу особи позивача на території України суд мав можливість направити відповідні запити.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні у справі Белле проти Франції від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Однією з передумов забезпечення доступу до суду є наявність в особи права на судових захист. Це право випливає із Конституції України.

Другою передумовою забезпечення доступу до суду є нормативне закріплення й реальне дотримання принципу рівності перед законом та судом. Це означає, що не повинно бути жодних обмежень, за будь-якими ознаками, у разі звернення до суду. Обмеження можливе тільки у випадку відсутності в особи процесуальної правоздатності й дієздатності.

Аналіз практики Європейського суду дає можливість наступним чином охарактеризувати право на доступ до правосуддя.

Будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому, обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу взагалі права на захист, тобто в неї завжди має залишатися можливість скористатися альтернативними формами захисту. Крім того, такі обмеження повинні мати правомірну мету, а також необхідно зберігати пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У судовій практиці ЄСПЛ (надалі - Європейський Суд), неодноразово повторював, що неможливо припустити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» детально описував процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не гарантував сторонам, що спір щодо їх прав та обов`язків буде остаточно вирішено.

При вирішенні справи Голдер проти Сполученого Королівства Європейський суд зазначив: «...На думку Суду, було би нерозумно, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції містив детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій і не захищав би в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, а саме доступу до суду. Такі характеристики процесу як справедливість, публічність, динамізм, позбавляються змісту, якщо немає самого судового розгляду» (§35 of Judgment of the European Court of Human Rights: Golder v. The United Kingdom, 21 February 1975, Published in A18).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського Суду «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), № 58112/00, п. 45, 10 липня 2003 року; «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-ІІ, та «Сухорубченко проти Росії» (Sukhorubchenko v. Russia), № 69315/01, п. 43, 10 лютого 2005 року).

Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 року, абз. 59) наведене висновок про те, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, необґрунтована відмова в можливості доступу до суду та розгляду справи, враховуючи, що національне законодавство передбачає таку процедуру, розглядається Європейським Судом як фактична перепона у доступі до суду.

Відповідно до ч.1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року, «Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Діючим законодавством України не визначено іншого способу винесення законного та обґрунтованого рішення, як дотримання вимог процесуального законодавства.

Таким чином, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції порушив право позивача на доступ до суду і передчасно залишив позовну заяву без розгляду, зробивши свої висновки без з`ясування всіх обставин у справі.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати висновки зазначені в рішенні П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року по справі № 2140/1474/18.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті ухвали від 21 грудня 2021 року було неповно з`ясовано судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до її неправильного вирішення, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 312, ст. 320 КАС України, - оскаржувана Ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року по справі № 540/4511/21, - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.