Справа № 580/9724/21
Суддя: Лариса ТРОФІМОВА
Дата ухвалення: 2022-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року справа № 580/9724/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Трофімової Л.В. за участі секретаря судового засідання Овсієнко Г.О., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу №580/9724/21

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, )

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, ухвалив рішення.

18.11.2021 вх.45509/21 ОСОБА_1 , звернувшись через представника до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 23.07.2021 № 90 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 з 26.08.2021 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Додатково позивач просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 31.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В обгрунтуванні позовних вимог зазначено, що за наслідками звернення позивачки із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідачем прийнято оскаржуване рішення, де безпідставно відмовлено у призначенні пенсії, позаяк з позиції відповідача станом на 01.01.1993 позивачка проживала у зоні посиленого радіоконтролю 3 роки 3 місяці 12 днів. Відповідач мав встановити факт проживання (роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років станом на 01.01.1993: проживала у м. Каневі з 12.07.1987 до 01.01.1993, їй 24.12.1992 видано посвідчення потерпілого від наслідків Чорнобильської АЕС 4 категорії - документ, що надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, яке було надано позивачем під час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії.

У строк встановлений судом та станом на дату прийняття рішення у справі, відзив на позов від відповідача не надходив.

23.03.2022 у судове засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не прибули, 21.02.2022 та 22.03.2022 до суду представником відповідача та представником позивача подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі під час розгляду справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Беручи до уваги, що всебічний та об`єктивний розгляд даної справи незначної складності, а також дослідження характеру та обсягу спірних правовідносин можливий за відсутності представника позивача, а також з урахуванням звернення повного складу учасників справи із клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності, суд доходить висновку про доцільність розгляду даної справи у письмовому порядку. Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши наявні в матеріалах справи доводи та аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка має посвідчення серії НОМЕР_3 громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках (категорії 4).

16.07.2021 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

За наслідком розгляду поданої заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 23.07.2021 №90, де вказано, що страховий стаж особи становить 36 років 11 місяців 22 дні, документами не підтверджено право на зниження пенсійного віку. Період роботи (проживання) на території радіоактивного забруднення відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не менше 4 років. Документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала у зоні посиленого радіологічного контролю 3 роки 3 місяці 12 днів.

26.08.2021 позивачка повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

За наслідками розгляду поданої заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 01.09.2021 №90 за висновками якого у позивача відсутнє право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону у зв`язку з не підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні посиленого радіоекологічного контролю на 01.01.1993 не менше 4 років.

Вважаючи прийняте відповідачем рішення від 23.07.2021 №90 протиправним, позивачка звернулась із адміністративним позовом до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, з 01.01.2021 до 31.12.2021 - не менше 28 років.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796). Статтею 55 Закону №796 визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення та передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема: потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років ( із зменшенням віку - 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону №796 особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Пунктом 4 частини 1 статті 11 Закону №796 визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до п.4 ст. 14 Закону №796 (у редакції чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення) для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4. Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону №796 підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст. 65 Закону №796 учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Згідно п.3 ст.2 Закону України від 27.02.1991 №791а-ХІІ «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №791а-ХІІ, в редакції чинній станом на дату видачу позивачу посвідчення потерпілої категорії 4), до зон радіоактивно забруднених територій належить зокрема: 4) зона посиленого радіоекологічного контролю - це територія з щільністю забруднення грунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 1,0 до 5,0 Кі/км2, або стронцію від 0,02 до 0,15 Кі/км2, або плутонію від 0,005 до 0,01 Кі/км2 за умови, що розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів перевищує 0,5 мЗв (0,05 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону №791а-ХІІ межі цих зон установлюються та переглядаються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з Національною академією наук, центральними органами виконавчої влади, сільського господарства та з питань продовольчої безпеки держави, безпеки використання ядерної енергії, управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення, на основі експертних висновків.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106. Відповідно до додатку 1 Переліку м. Канів Черкаської області віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю (4 зона).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (чинної станом на дату видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи позивачу) затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №501).

Відповідно до п.п.2,6 Порядку №501 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом №796. Громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В. Відповідно до п.10 Порядку №501 видача посвідчень провадиться громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).

З аналізу вказаних положень п.4 ст. 14 Закону №796 та п.5 Порядку №501, вбачається, що право отримання особою посвідчення категорії 4 серії В (видане позивачеві, наявне у матеріалах справи, не надано відомостей про підробку та/або недійсність) виникає за наявності умов: особа постійно проживала або постійно працювала на територіях зони посиленого радіоекологічного контролю; особа, станом на 1 січня 1993 р. прожила у зоні посиленого радіоекологічного контролю - не менше чотирьох років.

Під час вирішення спору по суті, надавши оцінку доводам позивача щодо наявності підстав для встановлення судом, у межах розгляду даної справи, врахування комісією факту проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 під час видачі посвідчення, суд зазначає про таке.

Перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, наведений у частині першій статті 256 ЦПК України у редакції, що діяла на момент звернення до суду із заявою. Встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до цього переліку не віднесено. Згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У позові обгрунтовано про потребу встановлення факту, проте не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, позаяк встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи віднесено до повноважень органів, що видають відповідні посвідчення та не належать до повноважень суду, у зв`язку із чим доводи представника позивача щодо наявності підстав для встановлення судом факту проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років станом на 01.01.1993, суд вважає немотивованими.

Суд зазначає, що у межах даного спору, завданням суду є перевірка відповідності рішення відповідача від 23.07.2021 №90 критеріям встановленим ч.2 ст. 2 КАС України. Суд звернув увагу, що індивідуальний акт від 01.09.2021 №90 позивачка не оскаржує.

Здійснивши аналіз спірного рішення на відповідність критеріям ч.2 ст. 2 КАС України, суд встановив, що індивідуальний акт містить виключно перелік встановлених відповідачем обставин щодо страхового стажу та твердження, що документально підтвердженим проживання позивача станом на 01.01.1993 у зоні посиленого радіологічного контролю є 3 роки 3 місяці 12 днів без зазначення відповідного періоду. Спірне рішення не містить достатніх підстав для відмови у призначенні позивачці пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не містить доводів/розрахунку щодо зазначеного періоду проживання позивача станом на 01.01.1993 у зоні посиленого радіологічного контролю у 3 роки 3 місяці 12 днів (зокрема підстав врахування/неврахування тих чи інших документів поданих позивачкою до заяви про призначення пенсії) у контексті демострації сприяння особі у реалізації прав людини та впровадження принципів належного урядування під час неодноразового звернення ОСОБА_1 із заявами.

Суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваного рішення від 23.07.2021 №90 критеріям обгрунтованості та мотивованості, у зв`язку із чим акт ненормативного характеру стосовно соціальних і фінансових інтересів позивача є протиправним, що належить скасувати.

Оцінюючи позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд зазначає таке.

Судом враховано, що посвідчення серії НОМЕР_3 громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках (категорії 4, наявне у матеріалах справи) за відсутності у матеріалах справи доказів спростування є належним та достатнім доказом на підтвердження обставини проживання позивачки станом на 1 січня 1993 року у зоні посиленого радіоекологічного контролю - не менше чотирьох років, позаяк видається виключно за наявності вказаної обставини, що надає позивачці можливість реалізувати право передбачене ст. 55 Закону №796 для зменшення віку під час призначення пенсії компетентним органом влади.

Відповідно до п. 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 відповідач є територіальним органом Пенсійного фонду України, згідно із п. 4.3 цього Положення організовує роботу управлінь Фонду, зокрема щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій. Питання призначення (перерахунку) і виплати пенсій належить до виключної компетенції відповідача.

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав з урахуванням фактичних обставин справи.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем за наявності визначених законом умов у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема ч. 3 ст. 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що під час прийняття спірного рішення від 23.07.2021 №90 у відповідача було наявне посвідчення позивачки серії НОМЕР_3 як громадянки, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986-1992 роках (категорії 4), позаяк учасники не надали копії заяв з додатками. Суд враховує, що наявність та відповідність сукупності всіх необхідних критеріїв для призначення пенсії зі зменшенням віку належить до виключної компетенції відповідача, як органу, до повноважень якого надано призначення пенсії за наявного іншого індивідуального акта від 01.09.2021 №90. Відповідно до частини 2 статті 17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

Враховуючи ч. 3 ст. 245 КАС та встановлену протиправність спірного рішення від 23.07.2021 №90, беручи до уваги повноваження відповідача з питань призначення пенсії, суд дійшов висновку, що з метою ефективного відновлення порушених прав позивача варто зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву позивача від 16.07.2021 про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з доданими (за потреби витребуваними, додатково перевіреними) документами, з урахуванням висновків суду у рішенні.

Згідно частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, що є у справі за внутрішнім переконанням та суддівським розсудом, що ґрунтується на їх дослідженні, враховуючи наведену мотивацію і встановлені обставини, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, тому позов належить задовольнити частково.

Під час розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (зі змінами та доповненнями, далі - Закон №3674) за подання до адміністративного суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позов подано до суду 18.11.2021 у зв`язку із чим ставка судового збору розраховується, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на з 01.01.2021. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX (зі змінами та доповненнями) установлено, що у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 01 січня 2021 року становить 2270,00 грн. Розмір судового збору за подачу позивачем даного позову до суду становить 908,00 грн. (2270,00*0,4). З огляду на несплату позивачем судового збору під час подачі позову, суд стягує з позивача на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 908 грн.

Згідно з частинами 1, 3 статті 139 КАС України у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, що належать відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов належить задовольнити частково, розмір судових витрат із сплати судового збору, що належав до сплати за подання даного позову становить 908,00 грн, суд доходить висновку про стягнення частини належних до сплати судових витрат із судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у сумі 454,00 грн.

Під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу адвоката, суд оцінюючи надані позивачем докази надання правничої допомоги (договір від 08.09.2021 №47, акт прийому-передачі виконаних робіт від 08.09.2021 на суму 5000,00 грн, детальний опис робіт, квитанцію до прибуткового касового ордера), зазначає про таке.

Судом встановлено, що у пункті 1.1 договору про надання правової допомоги від 08.09.2021 №47 зазначено, що адвокат Бовшик М.Ю. бере на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором.

Згідно статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката належать розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або належить сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що належить сплаті у порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, що підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Аналіз наведених норм свідчить, що документально підтверджені судові витрати належать компенсації стороні, що не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Великою Палатою Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі (ЄДРСР 75149541).

Під час вирішення судом питання розподілу витрат на правову допомогу, суд враховує відповідність, добросовісність, складність наданої допомоги критеріям видів правової допомоги, визначених статтями 19, 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18 (ЄДРСР 85645427).

У висновках Європейського суду з прав людини, що викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інші проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, у справі East/West Alliance Limited проти України та Ботацці проти Італії (заява № 34884/97, п. 30), оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, розмір - обґрунтованим.

Суд бере до уваги не виконання обов`язку позивачем зі сплати судового збору і не зазначення у позовній заяві про підстави звільнення усупереч ст.160 КАС України, а також необгрунтовані клопотання про виклик у судове засідання і допит свідків усупереч вимог ст.92 КАС України, бездіяльність позивача в отриманні у відповідача оскаржуваного акта.

У справі № 821/1594/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи, у яких конкретизовано справу, в якій таку допомогу надано.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (частина 1 статті 13 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). Самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності (підпункт 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Верховний Суд у справі № 826/8107/16, у справі № 810/2823/17 (ЄДРСР 73874364) наголосив, що з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 № 481 Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення, зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218.

Верховний Суд у справі № 910/13071/19 наголосив, що виходячи із системного аналізу положень частини восьмої статті 129, частини третьої статті 126 ГПК України, розмір судових витрат, що сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, що подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги .

Суд, розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеній сумі, адже має бути доведеною, документально обґрунтованою та відповідати критерію розумної необхідності витрат (Верховний Суд у справі № 201/14495/16-ц).

Матеріали справи не містять надання доказів публічної звітності та/або ведення Книги обліку доходів та витрат та/або витягу з цієї книги обліку щодо фіксації отриманих доходів від позивача у сумі 5000,00 грн.

Відповідно до пунктів 19, 20 розділу І Закону України від 14.07.2020 № 786-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо функціонування електронного кабінету та спрощення роботи фізичних осіб підприємців», пункту 44.1 статті 44 глави 1 розділу II Податкового кодексу України та підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375 наказом МФУ від 13.05.2021 № 261, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.06.2021 за № 865/36487 затверджено типову форму, за якою здійснюється облік доходів і витрат фізичними особами - підприємцями і фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність; Порядок ведення типової форми, за якою здійснюється облік доходів і витрат фізичними особами - підприємцями і фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність. Пунктом 2 наказу МФУ від 13.05.2021 № 261 визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу IV Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов`язані вести облік доходів і витрат (у разі ведення обліку доходів і витрат в електронній формі засобами електронного кабінету самозайнята особа зобов`язана отримати кваліфікований сертифікат відкритого ключа). Матеріали справи не містять доказів відображення суми доходу, отриманого від здійснення незалежної професійної діяльності, зокрема, коштів, що надійшли на поточний рахунок, у касу платника податків та/або отримано готівкою (записи ведуться в хронологічному порядку) та /або доведення позивачем (представником позивача - адвокатом) доказами відображення в обліку доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності.

До позовної заяви у справі, а також під час розгляду справи представником позивача не надано доказів з публічної звітності адвоката про отриманий дохід у заявленій сумі.

Суд враховує висновки Верховного Суду висловлені у постанові від 15.09.2020 у справі №460/37/19, що витрати на правничу допомогу належать відшкодуванню у обсязі пропорційному частині задоволених позовних вимог.

Оцінюючи процесуальну поведінку представника позивача у контексті частини 5 статті 44 КАС України, співмірність заявленого розміру відшкодування витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних ним робіт, їх обгрунтованість та пропорційність, надавши оцінку критеріям складності справи, суд зазначає, що предмет спору відноситься до справ незначної складності, не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт, у зв`язку із чим, виходячи із критеріїв співмірності, обгрунтованості, часткового задоволення позову, відсутності доказів відображення доходу у публічній звітності, враховуючи, що адвокатом не дотримано вимог КАС України під час подачі даного позову (не сплачено судовий збір, не сформовано позицію щодо наявного іншого індивідуального акта від 01.09.2021 №90 у контексті прав позивача), суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до частини задоволених вимог, зменшивши до суми 500 грн.

Керуючись ст. 2, 5-16, 77, 90, 139, 241-246, 255, 258, 295-297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 23.07.2021 № 90 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.07.2021 про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, код ЄДРПОУ - 21366538) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн та на професійну правничу допомогу у сумі 500 (п`ятсот) гривень.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням рішення ВРП від 17.08.2021 № 1845/О/15-21 «Про затвердження Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи».

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ].

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області [вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18001, ідентифікаційний код юридичної особи в ].

Судове рішення складене 23.03.2022.

Суддя Лариса ТРОФІМОВА