Справа № 160/3884/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2022 року м. Дніпросправа № 160/3884/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання Новошицька О.О.

за участю представника позивача - Надтока О.О.,

представника відповідача - Булах Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 року (головуючий суддя Рищенко А.Ю.)

в адміністративній справі №160/3884/21 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 16.03.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати незаконною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у ненаданні довідки ОСОБА_1 про звернення за захистом в Україні та нереєстрації ОСОБА_1 з 24.12.2020 у порядку встановленому законодавством;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати довідку на ім`я ОСОБА_1 про звернення за додатковим захистом в Україні;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зареєструвати ОСОБА_1 як особу, яка звернулася за додатковим захистом в Україні.

В обґрунтування позову вказала, що 24.12.2020 ОСОБА_1 , перебуваючи в СІЗО №4, через представника звернулась до відповідача із заявою про надання їй статусу особи із додатковим захистом. Водночас, листом від 04.01.2021 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повідомило представника позивача, що не вважає його повноважним представником, а тому заява буде розглянута лише після особистого звернення ОСОБА_1 . Позивачка повторно 20.01.2021 звернулась до відповідача із заявою про надання їй статусу особи із додатковим захистом через адміністрацію СІЗО, на яку отримала згідно п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідь від 10.02.2021, що відповідач направив до Прокуратури Дніпропетровської області звернення щодо надання дозволу на відвідування позивача в СІЗО з метою проведення співбесіди. Отже, оскільки ОСОБА_1 двічі зверталась до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання додаткового захисту, останній прийнявши дві заяви не прийняв жодного рішення і не надав жодного підтвердження виконання вимог закону, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 року позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у ненаданні довідки ОСОБА_1 про звернення за захистом в Україні та нереєстрації ОСОБА_1 з 24.12.2020 у порядку встановленому законодавством;

- зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати довідку на ім`я ОСОБА_1 про звернення за додатковим захистом в Україні;

- зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зареєструвати ОСОБА_1 як особу, яка звернулася за додатковим захистом в Україні. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 заява ОСОБА_1 від 24.12.2020 була подана до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області законним представником позивача. Разом з тим, всупереч ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI відповідач фактично відмовив ОСОБА_1 у прийнятті заяви про надання їй статусу особи із додатковим захистом, оскільки заява не була подана особисто. Зауважив, що станом на дату звернення до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (24.12.2020) ОСОБА_1 перебувала під арештом в СІЗО і не могла забезпечити особисте звернення із заявою про надання їй статусу особи із додатковим захистом, що взагалі не було враховано відповідачем. Крім того, посилання відповідача у листі від 10.02.2021 про направлення до прокуратури Дніпропетровської області звернення щодо надання дозволу на відвідування ОСОБА_1 в СІЗО, також є неналежним розглядом заяви, оскільки за наслідками такого розгляду відповідач мав прийняти заяву до розгляду, видати довідку про звернення за захистом в Україні та зареєструвати позивача, чого з невідомих суду обставин зроблено не було, відтак дійшов висновку задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати довідку на ім`я ОСОБА_1 про звернення за додатковим захистом в Україні та зареєструвати ОСОБА_1 як особу, яка звернулася за додатковим захистом в Україні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вказує, що положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. При цьому, згідно до ст. 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Натомість положеннями пункту 1 та пункту 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з ч. 6 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» якщо заявник не може особисто скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, заява на його прохання складається іншою особою, про що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, робить на заяві відповідний запис. Зазначає, що відповідно до листа адвоката Надтоки О.В. від 24.12.2020р., який поштою надійшов до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 28.12.2020 за вх.№ 13350/1/1201-20, заява ОСОБА_1 від 24.12.2020р., складена та надіслана до Головного правління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області саме адвокатом ОСОБА_1, а не законним представником останньої. При цьому, адвокатом Надтокою О.В. до листа від 24.12.2020р., не додано жодного доказу на підтвердження неписьмності або наявності фізичих вад у ОСОБА_1 , які б унеможливлювали особисте складення останньою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як того вимагають положення ч. 6 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зауважує, що згідно до імперативних положень частини 1, частини 2, та частини 6 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», перебування особи «під арештом в СІЗО», як про те зазначає суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні від 19 травня 2021 року у справі №160/3884/21, не є обставиною яка виключає необхідність особистого складення заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, саме особою яка звертається з такою заявою, з подальшим особистим поданням такої заяви до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Таким чином, з урахуванням положень частини 2 статті 19, частини 2 статті 26 Конституції України, та зважаючи на імперативні приписи частини 1, частини 2, частини 6 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відсутня законна можливість для прийняття до розгляду в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», звернення громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , яке надійшло 28.12.2020 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області листом адвоката Надтоки О.В. від 24.12.2020р., зареєстрованим за вх.№ 13350/1/1201-20.

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області наголошує на тому, що саме зважаючи на перебування громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 в слідчому ізоляторі під екстрадиційним арештом, та з метою забезпечення права даної особи на звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при дотримання імперативних вимог частини 1, частини 2, частини 6, частини 12 статті 7, та частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося з запитом до Дніпропетровської обласної прокуратури, (тобто, до органу, що проводить екстрадиційну перевірку відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 ), про отримання дозволу на відвідування громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 в слідчому ізоляторі, як це передбачено Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №1769/5 (зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 18 червня 2019 р. за №633/33604). Таким чином, під час розгляду у справі №160/3884/21, та прийняття оскаржуваного судового рішення від 19 травня 2021 року, яким визнано протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, судом першої інстанції, взагалі не враховано тієї обставини, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, вчинялися заходи (дії) необхідні для належного прийняття та забезпечення подальшого своєчасного розгляду заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідно до процедури визначеної Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилається на те, що ОСОБА_1 не могла самостійно подати заяву, оскільки перебувала під вартою та знаходилася в СІЗО №14, тому позивачка через адміністрацію СІЗО №14 звернулася до відповідача з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Відповідачем на виконання пунктів 2.1-2.2 Наказу МВС України від 07.09.2011 № 649 для прийняття заяви було направлено запит до прокуратури щодо надання можливості відвідання ОСОБА_1 з метою забезпечення здійснення процедури, передбаченої нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв, затвердженими Наказом МВС від 07.09.2011 № 649. Проте яка відповідь надійшла на вказаний запит відповідачем не зазначено. Зазначає, що з дати повторного звернення до відповідача (25.01.2021 року через адміністрацію СІЗО) пройшов значний проміжок часу до дати звернення відповідача до прокуратури щодо можливості відвідування позивача та відповідь не надана. Вважає, що відповідач, не отримавши відповідь від прокуратури на своє звернення повторно не звертався до прокуратури повторно щодо можливості відвідування ОСОБА_1 вказує, що доказів повторного звернення до прокуратури до суду не надано.

Також позивачкою подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні за участю сторін.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційної інстанції знайшла його обґрунтованим та задовольнила зазначене клопотання, визначивши дату судового засідання.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, суду пояснив, що не вчиняв бездіяльність, а неодноразово звертався до прокуратури для одержання дозволу для відвідування громадянки РФ ОСОБА_1 в установі виконання покарань, натомість відповідь прокуратурою не була надана своєчасно. Зазначає, що позивачка в РФ перебуває у розшуку за скоєння кримінального правопорушення за статтею шахрайство. Також вказує, що правоохоронні органи РФ зверталися до України з заявою про екстрадицію ОСОБА_1 . Просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволення позову.

Представник позивачки проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважає, що відповідач припустився протиправної бездіяльності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.12.2020 арештована ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській із заявою про надання їй статусу особи із додатковим захистом.

Підписання заяви відбувалося особисто позивачем у СІЗО № 4 м. Дніпро, в наступному підписана позивачем заява разом із доданими документами була передана адвокату Надтоці Олені для вручення відповідачу.

Листом від 04.01.2021 адвокату Надтоці О. відповідач повідомив, що у разі виникнення умов бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановленого зразку та зазначеними документами, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування.

25.01.2021 ОСОБА_1 повторно звернулася до відповідача із заявою про надання статусу особи із додатковим захистом через адміністрацію СІЗО, на яку отримала відповідь від 10.02.2021, що ГУ ДМС України в Дніпропетровській області направлено до прокуратури Дніпропетровської області звернення щодо надання дозволу на відвідування ОСОБА_1 в СІЗО.

Позивачка вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання довідки про звернення із заявою про надання додаткового захисту та нереєстрації позивачки як особу, яка звернулася за додатковим захистом.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення (в частині задоволених позовних вимог) в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, норми Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №1769/5 (зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 18 червня 2019 р. за №633/33604), норми Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Згідно ч.1 та 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI), особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом 5-ти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI) оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Отже, вказана норма чітко зазначає, що заява подається особисто іноземцем чи особою без громадянства при цьому законним представником в силу статті 242 Цивільного кодексу України - є батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Так, для своїх малолітніх та неповнолітніх дітей законними представниками будуть батьки, усиновлювачі.

У разі відсутності у дитини батьків (усиновлювачів) їхніми законними представниками можуть бути опікуни (для малолітніх дітей) та піклувальники (для неповнолітніх дітей).

Також, від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє дії її опікун, що встановлено статтею 41 Цивільного кодексу України. Процесуальні права недієздатної особи реалізує опікун як його законний представник.

Отже адвокат Надтока О.В. не є законним представником ОСОБА_1 , а є представником ОСОБА_1 на підставі Договору № 32 про надання правової допомоги від 30.11.2020 та діє в інтересах ОСОБА_1 , здійснюючи незалежну професійну діяльність адвоката щодо захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту ( ОСОБА_1 ). в силу норм Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с. 14-17).

При цьому, заява ОСОБА_1 від 24.12.2020 була подана до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не особисто ОСОБА_1 , а її представником - адвокатом Надтокою О.В.

Натомість в силу приписів ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI) така заява подається особисто.

Таким чином, відповідач, даючи відповідь на звернення адвоката Надтоки О.В. від 24.12.2020 року (що подане в інтересах ОСОБА_1 ) не порушив норми статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI), зазначаючи, що ОСОБА_1 має звернутися особисто до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з відповідною заявою (а.с. 9-10, 41-42).

Натомість суд першої інстанції з цього приводу зазначив, що всупереч ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI) відповідач фактично відмовив ОСОБА_1 у прийнятті заяви про надання їй статусу особи із додатковим захистом, оскільки остання була подана не особисто.

З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися, оскільки такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Матеріалами справи підтверджується, що станом на дату звернення до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (24.12.2020) ОСОБА_1 перебувала під арештом в СІЗО №4, тому не могла забезпечити особисте звернення із заявою про надання їй статусу особи із додатковим захистом.

Водночас, зазначена обставина не дає підстав для висновку, що ОСОБА_1 мала підстави для звернення з такою заявою до відповідача через свого представника (адвоката), оскільки частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» чітко передбачено, що особа звертається з заявою особисто.

Слід зазначити, що в разі перебування особи в СІЗО діє інший механізм звернення з заявами до міграційної служби, а саме заява подається через адміністрацію СІЗО.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що ОСОБА_1 звернулася повторно до відповідача (через адміністрацію СІЗО) з особистою заявою (яка надійшла відповідачу 25.01.2021), просила згідно заяви прийняти від неї пакет документів для визнання біженцем або особою, яка потребує тимчасового захисту (а.с. 44).

При цьому, відповідачем надано відповідь від 10.02.2021 року на звернення ОСОБА_1 від 25.01.2021 року, згідно якої зазначено, що до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області направило запит до прокуратури в Дніпропетровській області щодо можливості відвідування ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань №4» (а.с. 45-46).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, зазначена відповідь відповідача, спростовує доводи позивачки, що відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Так, згідно частини 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI) Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Також, згідно вказаної норми протягом 15-ти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

- проводить співбесіду із заявником,

- розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи,

- вимагає додаткові відомості та

- приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

- або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що прийняття такої заяви до розгляду здійснюється за відсутності підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, колегія судів апеляційної інстанції бере до уваги, шо матеріали справи не містять підтверджень, що відповідачем була прийнята заява ОСОБА_1 до розгляду.

Зокрема, перевірці наявності підстав для прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви або підстав для прийняття заяви до розгляду передує здійснення уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС, до якого особисто звернувся заявник, дій, визначених положеннями частини 12 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (№3671-VI) та дій визначених пунктом 2.1

Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649.

Водночас, вчинення дій, що визначені вищевикладеними нормами можливо лише за умови особистої фізичної присутності особи-заявника.

Відповідач зазначає, та позивачкою не спростовано, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 перебуває в слідчому ізоляторі під екстрадиційним арештом.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області неодноразово зверталося з запитами до Дніпропетровської обласної прокуратури, тобто до органу, що проводить екстрадиційну перевірку відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 з питанням отримання дозволу на відвідування співробітниками ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», як це передбачено главою 1 розділу VІІ Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом МВС від 14.06.2019 №1769/5 та з урахуванням пп. 23 п. 2 Постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню та території України гострої респіраторної хвороби СОVІD -19» від 06.12.2020 року №1236, про що було повідомлено заявника.

Зокрема, матеріали справи містять листи ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, що направлялися на адресу Дніпропетровської обласної прокуратури:

- від 09.02.2021 за вих.№1201.3.3-1244/12.3-21,

- від 15.03.2021 за вих.№1201.3.3-2381/12.3.2.1-21,

- від 19.05.2021 за вих.№1201.3.3-4796/12.3-21,

- від 10.06.2021 за вих.№1201.3.3-5854/12.3-21,

- від 30.06.2021 за вих.№1201.3.3-6586/12.3-21.

Аналіз зазначених документів дає підстави для висновку, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності, а здійснював відповідні дії для вирішення питань щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 (що перебуває в слідчому ізоляторі під екстрадиційним арештом) в силу вимог частини 12 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 року №649.

Разом з тим, відповідь від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшла лише з листом від 15.04.2021 року за №19-395вих-21, від 31.05.2021 за №19-573вих-21 та від 30.06.2021 за №19-723вих-21, в яких повідомлено, що прокуратура не заперечує проти відвідування ОСОБА_1 , однак дозвіл співробітникам ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на відвідування громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» Дніпропетровською обласною прокуратурою не надано.

Таким чином, матеріали справи спростовують доводи позивачки, що відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Перебування позивачки в слідчому ізоляторі під екстрадиційним арештом, надає підстави відповідачу діяти з урахуванням відповіді прокуратури, органу, що проводить екстрадиційну перевірку відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати довідку на ім`я ОСОБА_1 про звернення за додатковим захистом в Україні та зареєструвати ОСОБА_1 як особу, яка звернулася за додатковим захистом в Україні, є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачкою не доведені обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.

При цьому, відповідачем, доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, доведено відсутність протиправної бездіяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини, спростовують доводи, викладені позивачкою.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 311, 317, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 року - скасувати.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили 16.02.2022 та може бути оскаржена до Верховного Суду згідно статті 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частину рішення проголошено 16.02.2022.

Повний текст постанови виготовлено 23.02.2022.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова