Справа № 600/5994/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/5994/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області у зарахуванні пільгової вислуги років ОСОБА_1 до його календарної вислуги років та до стажу служби в поліції (від 30 вересня 2021 №4413/123/05/12-2021);

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області здійснити перерахунок та зарахувати майору поліції ОСОБА_1 , інспектору Відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, до календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії, вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за періоди: з 26 червня 2004 року по 07 листопада 2015 року - розрахунку 1,5 року за кожен рік служби в органах КМСН та ДІМ;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області здійснити перерахунок та зарахувати майору поліції ОСОБА_1 , інспектору Відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, стажу служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, із зарахуванням періоду пільгової вислуги років, сформовану за період з 26 червня 2004 року по 07 листопада 2015 року - розрахунку 1,5 року за кожен рік служби в органах КМСН та ДІМ, та встановити надбавки, надання додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років з урахуванням періоду пільгової вислуги років, відповідно до статті 78 Закону України "Про Національну поліцію".

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходить службу на посаді інспектора Відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області. На його рапорт щодо зарахування в календарну вислугу років наявну у нього пільгову вислугу років проходження служби в міліції та зарахування до стажу служби в поліції, який дає права на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, із зарахуванням періоду пільгової вислуги років, він отримав відмову, яка, на думку позивача, є необґрунтованою та безпідставною.

Ухвалою суду від 09 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Відповідачем подану до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. У відзиві вказано як про відсутність правових підстав для зарахування позивачу до календарної вислуги років, яка надає право на призначення пенсії, вислуги років в пільговому обчисленні, так і для зарахування пільгової вислуги для надбавки за стаж в поліції та надання додаткової оплачуваної відпустки. При цьому у відзиві зазначено, що позивач максимально реалізував своє право на розмір надбавки за стаж служби в поліції та кількість днів додаткової відпустки, тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

У поданій відповіді на відзив позивач виражає незгоду з аргументами відповідача, при цьому посилаючись на судову практику.

Враховуючи відсутність клопотань сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні за їх участю, суд вважає за можливе розглянути дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу в поліції на посаді інспектора Відділу організації діяльності груп реагування управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

14 вересня 2021 року позивач подав до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області рапорт, у якому просив:

1) зарахувати в календарну вислугу років наявну у нього пільгову вислугу, передбачену Наказом МВС України №366 від 01.10.2007, Наказом МВС України №250 від 29.05.2008 та постановою КМУ №393 від 17.07.1992, сформовану за період з 26.06.2004 по 04.05.2006, з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби в підрозділах кримінальної міліції у справах дітей; сформовану за період з 04.05.2006 по 07.11.2015 з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби на посадах ДІМ; період навчання з 01.09.1998 по 01.09.2001 - з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби;

2) зарахувати до стажу служби в поліції, який дає права на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, із зарахуванням періоду пільгової вислуги років, сформовану за періоди з 01.09.1998 по 01.09.2001 - з розрахунку 1,5 року за 1 рік служби, та встановити надбавки, надання додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років з урахуванням періоду пільгової вислуги років, відповідно до статті 78 Закону України "Про Національну поліцію".

Листом від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021 Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області за результатом розгляду рапорту позивача повідомило його про те, що станом на 30.09.2021 його вислуга років становить 20 років 00 місяців 29 днів та відповідно до пункту «а» абзацу першого статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підстави для призначення йому пенсії за вислугу років відсутні. Вказано, що вирішити позитивно питання щодо зарахування до календарної вислуги років, яка дає право на призначення позивачу пенсії, вислугу в пільговому обчисленні, до стажу служби в поліції та здійснення відповідного перерахунку наразі неможливо.

Крім цього, у названому листі зазначено, що у разі незгоди з прийняттям рішення, ОСОБА_1 має право оскаржити його відповідно до статей 15, 16, 17 Закону України «Про звернення громадян».

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Так, згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 - 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

При цьому під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Згідно пункту 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Виходячи з буквального аналізу наведених норм, суд зауважує, що у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене таке рішення як індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, яке прийнято на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг і стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, а його дія вичерпується його виконанням або має визначений строк. Оскаржуване рішення має безпосередньо порушувати права, свободи або інтереси позивача.

Як вбачається зі змісту позову та пред`явлених у ньому вимог, позивач не погоджується із відповіддю відповідача, оформленою листом від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021, на його рапорт від 14 вересня 2021 року.

Саме назване рішення в розумінні наведених процесуальних приписів є рішенням суб`єкта владних повноважень та предметом даного позову, якому і надаватиметься правова оцінка судом, тобто дотримання відповідним суб`єктом критеріїв, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому з листа від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021 вбачається, що у ньому вказано про право ОСОБА_1 оскаржити прийняте Головним управлінням Національної поліції в Чернівецькій області рішення відповідно до статей 15, 16, 17 Закону України «Про звернення громадян».

Так, статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (тут і далі - Закон №393/96-ВР в редакції на час виникнення спірних відносин) передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно приписів частини першої статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Відповідно до статті 17 Закону №393/96-ВР скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються.

Пропущений з поважної причини термін може бути поновлений органом чи посадовою особою, що розглядає скаргу.

Рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України.

Поряд з цим, статтею 18 Закону №393/96-ВР визначено права громадянина при розгляді заяви чи скарги.

Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно статті 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев`ятої цієї статті.

Як вбачається зі встановлених судом обставин справи, у рапорті (по суті - заяві) від 14 вересня 2021 року позивач ставив перед відповідачем два питання та просив його: 1) зарахувати в календарну вислугу років наявну у нього пільгову вислугу, сформовану за період з 26.06.2004 по 04.05.2006, з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби в підрозділах кримінальної міліції у справах дітей; сформовану за період з 04.05.2006 по 07.11.2015 з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби на посадах ДІМ; період навчання з 01.09.1998 по 01.09.2001 - з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби; 2) зарахувати до стажу служби в поліції, який дає права на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, із зарахуванням періоду пільгової вислуги років, сформовану за періоди з 01.09.1998 по 01.09.2001 - з розрахунку 1,5 року за 1 рік служби, та встановити надбавки, надання додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років з урахуванням періоду пільгової вислуги років, відповідно до статті 78 Закону України "Про Національну поліцію".

У листі від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021 Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області, розглянувши рапорт, повідомило позивача про відсутність підстав для призначення йому пенсії за вислугу років з огляду на його вислугу років - 20 років 00 місяців 29 днів.

При цьому у названому листі не наведено жодних мотивів (з посиланням на норми права) неможливості зарахувати в календарну вислугу років позивача пільгову вислугу, сформовану за період з 26.06.2004 по 04.05.2006, з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби позивача в підрозділах кримінальної міліції у справах дітей та сформовану за період з 04.05.2006 по 07.11.2015 з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби позивача на посадах ДІМ, а також період навчання позивача з 01.09.1998 по 01.09.2001 - з розрахунку 1 рік навчання за 6 місяців служби.

Не наведено у листі від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021 і жодних мотивів (з посиланням на норми права) неможливості зарахувати до стажу служби позивача в поліції, який дає права на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, із зарахуванням періоду пільгової вислуги років, сформовану за періоди з 01.09.1998 по 01.09.2001 - з розрахунку 1,5 року за 1 рік служби, та неможливості встановити надбавки, надання додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років з урахуванням періоду пільгової вислуги років, відповідно до статті 78 Закону України "Про Національну поліцію".

У вказаному листі взагалі не надано оцінки твердженням позивача щодо можливості зарахування пільгової вислуги для встановлення йому надбавки за стаж в поліції та для надання йому додаткової оплачуваної відпустки.

Вказане питання, поставлене позивачем у рапорті, відповідачем у листі від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021 не вирішено.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що відповідачем фактично не було надано об`єктивну та всебічну відповідь на поставлені позивачем питання та надано невмотивовану відповідь, оформлену листом від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021.

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; недобросовісно та нерозсудливо.

Отже, оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, а тому підлягає скасуванню. Відповідно, позовні вимоги в часині його оскарження підлягають задоволенню.

При цьому суд вважає за доцільним зазначити, що позивачем передчасно кваліфіковано відповідь, оформлену листом від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021, як відмову у задоволенні вимог рапорту від 14 вересня 2021 року, оскільки, як уже вказувалось вище, у цьому листі не надано вмотивованої відповіді на всі поставлені позивачем питання.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і незаконність прийнятого відповідачем та оскаржуваного позивачем рішення, належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути його рапорт від 14 вересня 2021 року.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Оцінка судом правомірності оскаржуваного у цій справі рішення суб`єкта владних повноважень стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

Водночас, суд звертає увагу на те, що викладені відповідачем у відзиві доводи, зокрема, щодо відсутності правових підстав для зарахування позивачу пільгової вислуги для надбавки за стаж в поліції та надання йому додаткової оплачуваної відпустки, відсутні в оскаржуваному рішенні. У листі від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021 взагалі не надано відповіді на поставлене позивачем у рапорті питання щодо зарахування пільгової вислуги років за періоди служби з 01.09.1998 по 01.09.2001 для встановлення надбавки за вислугу років та для надання додаткової оплачуваної відпустки.

Отже, позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення відповідача.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з наявної у справі квитанції від 29 жовтня 2021 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2724,00 грн.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 1362,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, оформлене листом від 30 вересня 2021 року №4413/123/05/12-2021, щодо ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14 вересня 2021 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1362,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 24 березня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (58000, м. Чернівці, вул. Головна, 24, ).

Суддя О.П. Лелюк