Справа № 380/8139/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Гулкевич І.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/8139/21 пров. № А/857/18369/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Шавель Р.М., Матковська З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021р. у справі № 380/8139/21 за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про визнання протиправно бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

21.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення повного розрахунку при звільненні:

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2015р. - 18.05.2021р. з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення 20.05.2015р.;

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправну бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 20.05.2015р. у зв`язку із звільненням з військової служби.

Крім того, суд зобов`язав Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2015р. - 19.05.2021р. включно в розмірі - 44535,14 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Також, суд стягнув з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. та судовий збір в розмірі - 908 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021р. у справі № 380/8139/21 скасувати та прийняти нове яким в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Західному територіальному управлінні внутрішнього аудиту та фінансового контролю, яке перебувало на фінансовому забезпеченні Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова.

06.04.2015р. Наказом першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) №54 підполковника ОСОБА_1 заступника начальника відділу аудиту в бюджетній сфері, звільнено з військової служби в запас (за станом здоров`я).

Із змісту наказу начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю (по стройовій частині) №79 від 20.05.2015р. видно, що підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу аудиту в бюджетній сфері, вважати таким, що справи та посаду здав, та виключено із списків особового складу Західного територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю та всіх видів забезпечення.

Крім того, даним наказом вирішено виплатити позивачу: надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 90 % посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років; щомісячну премію у розмірі 90 % посадового окладу; надбавку за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці у розмірі 15% посадового окладу; щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення.

20.05.2015р. Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова провів з ОСОБА_1 розрахунок при звільненні. Проте, здійснено виплату вихідної допомоги без щомісячної грошової винагороди у розмірі 60% від щомісячного грошового забезпечення позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2021р. у справі №380/5806/20 зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги при звільненні підполковнику запасу ОСОБА_1 з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби та внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» з урахуванням виплаченої суми.

Як видно з матеріалів справи 19.05.2021р. відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в розмірі 44547,78 грн. (а.с.31)

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

В Постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як видно з матеріалів справи, відповідач не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день звільнення, а саме, не виплатив грошову допомогу при звільненні з включенням до грошового забезпечення 60% щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 з урахуванням виплаченої суми.

Враховуючи ту обставину, що з вини Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова не проведений при звільненні з військової служби з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не спростував апелянт.

Встановлений ст.117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р.

З довідки про нараховане грошове забезпечення № 2111 від 20.05.2021р. видно, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (березень-квітень 2015) складає - 17228,74 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає - 282,44 грн. (17228,74 грн. (заробіток за два останніх місяці) / 1 календарних дні (31 календарний день у березні 2015 року + 30 календарних днів у квітні 2015 року).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 21.05.2015р. - 19.05.2021р. (включно) складав -2190 календарний день.

Отже, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті ОСОБА_1 у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні складає - 61 8543,60грн. (282,44 грн.( середньоденний розмір грошового забезпечення) х 2190 календарний день).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої грошової допомоги (44547,78 грн.), з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 618543,60 грн., оскільки така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає - 44547,78/618543,60 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,072.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 282,44 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,072 (істотність частки) х 2190 (днів затримки розрахунку) = 44535,14 грн.

З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 14.11.2018р. в справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018р. у справі №524/1714/16-а, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

При вирішенні даного питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Таким чином, в даній справі слід врахувати принцип розумності, справедливості та співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі - 44535,14 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

Не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми КЗпП України, оскільки, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із служби не врегульоване положеннями спеціального законодавства. Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати КЗпП України, який регулює дані правовідносини.

Аналогічно правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17; від 31.05.2018р. № 823/1023/16.

ч.5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, діяв не у спосіб, що визначений законами та Конституцією України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта що відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади Міністерства Оборони України, є бюджетною та неприбутковою організацією тому, з вказаного суб`єкта владних повноважень неможливо стягувати понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн., та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 1000 грн. Оскільки, в ст.2 Закону України « Про судовий збір» визначено, що платники судового збору - є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Як видно з матеріалів справи, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова є юридичною особою ( код ЄДРПОУ - 07638027) а тому, відповідно до вимог ст.ст.134,139 КАС України, при задоволені позову всі судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань вказаного суб`єкта владних повноважень.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,--

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 380/8139/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
Р. М. Шавель