Справа № 160/25187/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-
10 грудня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що після припинення у позивача права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, право користування земельною ділянкою перейшло до набувача прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим нарахування податкових зобов`язань, після припинення права власності на майно, є неправомірним. Відтак з моменту припинення права власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , позивач не є суб`єктом плати орендної плати за земельну ділянку, а обов`язок зі сплати орендної плати повинен бути покладений на осіб, що мають право власності на будівлі, а саме: на ОСОБА_2 , як власника деревообробного цеху з 10.10.2013 року по теперішній час, та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як власників сушильних камер №1,№2 з 27.07.2017 року.
Оскільки строк сплати податкового зобов`язання обраховується з дня вручення податкового повідомлення-рішення (відповідно до положень пп.266.7.2 п.266.7 ст. 266 ПК України протягом 60 днів з моменту вручення), до платника не можуть застосовуватися будь-які штрафні санкції. Вони застосовуватимуться у випадку несплати суми податку протягом 60 днів з моменту вручення податкового повідомлення-рішення.
У разі отримання податкового повідомлення-рішення після законодавчо встановленого строку платник не звільняється від обов`язку сплати податку. Якщо сума грошового зобов`язання розраховується органом контролю, платник не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання.
Таким чином, факт винесення та направлення оскаржуваних документів після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), не звільняє позивача від обов`язку сплати податків.
Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового Кодексу України відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Кодексом. Зокрема, Кодекс визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Отже, Кодекс є спеціалізованим нормативно-правовим актом у сфері справляння податків і зборів.
Пунктом 8.1 стаття 8 Податкового кодексу України встановлено загальнодержавні та місцеві податки та збори.
До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад (пункт 8.3 статті 8 Податкового кодексу).
Відповідно пп. 14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України: плата за землю - обов`язкові платіж у складі податку на майно, як місцевого податку, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно п. 19-1.1 ст. 19-1 ПК України, контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19.3 цього Кодексу:
здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків;
контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.
Отже, саме на податкові органи покладено обов`язок по здійсненню контролю за своєчасністю, повнотою нарахування та сплати орендної плати, як складової плати за землю.
Таким чином, твердження позивача, що «відповідач не є суб`єктом цивільно-правових відносин за договором оренди, і не може бути стороною такого спору та втручатись у договірні відносини» не відповідає дійсності, адже ПК України прямо передбачений обов`язок контролюючого органу нараховувати податок, та у випадку неповної я нарахування - донарахувати суму податкового зобов`язання.
Наказом Міністерство фінансів України від 12.01.2021 №5 затверджено Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок).
Згідно ч. 1 п.12 Порядку, структурні підрозділи територіальних органів ДПС за місцем реєстрації платника, які за своїми функціональними обов`язками забезпечують адміністрування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, здійснюють формування податкового повідомлення-рішення про сплату фізичними особами податкових зобов`язань зазначених податків за попередній рік у термін до 01 липня поточного року.
Інформація про дату вручення платнику податку податкового повідомлення-рішення вноситься до інформаційної системи структурними підрозділами територіальних органів ДПС, якими сформовані податкові повідомлення-рішення, не пізніше дня, наступного за днем отримання такої інформації (ч.2 п.12 Порядку).
Після внесення до інформаційної системи інформації про дату вручення податкового повідомлення-рішення облікові показники щодо нарахованих територіальним органом ДПС податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю відображаються в ІКП датою граничного строку сплати (60 календарних днів з дня вручення платнику податкового повідомлення-рішення) (ч. 1 п.13 Порядку).
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак, доводи позивача щодо протиправності застосування відповідачем положень Податкового кодексу України та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є необґрунтованими та безпідставними.
Таким чином, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2021 року зазначена вище справа розподілена та 13.12.2021 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити повністю з огляду на наступне.
Також, позивач у поданій до суду позовній заяві зазначила, що вона звернулась до ГУ ДПС України у Дніпропетровській області з заявою про надання роз`яснень у зазначеному питанні.
Як було встановлено судом під час розгляду даної справи, що на обліку у ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платник податків, перебуває фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Вважаючи спірне податкове повідомлення-рішення протиправним та безпідставним, позивач звернулася до суду задля захисту своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України в органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - Податковий кодекс України).
Положеннями статті 7 Податкового кодексу України встановлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.
Статтею 23 Податкового кодексу України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.
Відповідно до пункту 36.1, 36.2 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.
За приписами пункту 36.4 статті 36 Податкового кодексу України виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.
Згідно з пунктами 37.1, 37.2 статті 37 Податкового кодексу України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.
Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку (пункт 38.1, 38.2 статті 38 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
За змістом підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно зі статтею 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Згідно з п.286.5 статті 286 Податкового кодексу України зазначеної статті нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 ПК України.
Відповідно до п. 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
У підпункті 14.1.72 п. 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73. п. 14.1 статті 14 ПК України).
Від сплати податку звільняються на період дії єдиного податку четвертої групи власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі за умови передачі земельних ділянок та земельних часток (паїв) в оренду платнику єдиного податку четвертої групи (пункт 281.3 статті 283 ПКУ).
Відповідно до пункту 58.1 ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.
Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.
До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій. Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків затверджено Наказом Міністерства Фінансів України від 28.12.2015 №1204 (далі по тексту - Порядок №1204).
Відповідно до пункту 9 Порядку №1204 до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.
За змістом статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Системний аналіз наведеного правового регулювання дає підстави стверджувати, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі №826/5220/17.
Відповідно до п.4.1. Договору оренди цільове призначення земельної ділянки: фактичне розміщення будівель деревообробного цеху.
На земельній ділянці окрім будівлі деревообробного цеху площею 3261,8 кв розташовані будівлі сушильної камери №1 площею 348,2 кв.м. та сушильної камери №2 площею 251,4 кв.м. Будівля деревообробного цеху перебувала у власності позивача на підставі укладеного з відкритим акціонерним товариством «Дніпробудіндустрія» договору купівлі продажу від 18.10.2000 року. Будівлі сушильних камер №1, №2 перебували у власності позивача на підставі укладеного з відкритим акціонерним товариством «Дніпробудіндустрія» договору купівлі продажу від 11.02.2002 року.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2013 року (справа № 412/10847/2012) право власності на вищезазначені будівлі було визнано за ОСОБА_2 . Рішення набрало законної сили 10.02.2013 року. Право власності ОСОБА_2 на вищезазначені будівлі, яке виникло на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2013 року, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом № 106575596 від 10.10.2013 року та Витягом № 10187633 від 30.09.2013 року.

Як стало відомо позивачу з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 27.07.2017 року на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна серія НМЕ 610246, посвідченого Кокосадзе Л.В. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, право власності на будівлі сушильних камер № 1, №2, розташованих на Земельній ділянці, було зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У зв`язку з переходом права власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці, до ОСОБА_2 , 10.02.2014 року позивач звернулась до міського голови з заявою про припинення укладених з Дніпропетровською міською радою договору оренди землі від 10.06.2003 року та додаткового договору до договору оренди землі від 01.04.2011 року. До заяви були додані документи на підтвердження припинення права власності позивача на будівлі. Також до заяви були додані підписаний позивачем в двох примірниках Акт приймання- передачі Земельної ділянки. У відповідь на заяву про припинення договорів оренди та повернення Земельної ділянки орендодавцю - Дніпровській міській раді, останній жодних дій, пов`язаних з прийняттям або запереченням прийняття, не вживав.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року у справі № 904/1090/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради були розірвані договір оренди землі від 10 червня 2003 року, укладений між Дніпропетровською міською радою та ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,6747 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:153:0017, зареєстрований в реєстрі за №4927, зареєстрований Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів за № 3737 від 01 липня 2003р, та додатковий договір до договору оренди землі від 01 квітня 2011 року зареєстрований в реєстрі за №1199, зареєстрований Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів за№ 00417 від 12 грудня 2011р. Рішення залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.09.2014 року.

У зв`язку з розірванням за рішенням суду договору оренди та додаткового договору до нього, зобов`язання позивача зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою припинились.

Суд зазначає, що відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 206 цього Кодексу передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно ч. 3 до ст. 7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до правової позиції, наведеній в постанові Верховного Суду від 09.07.2021 року у справі № 804/6407/16, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 826/5220/17, від 18 травня 2021 року у справі №826/21524/15; від 19 березня 2021 року у справі № 804/7986/17.

Відповідно до правової позиції, наведеній в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 913/661/17, покупець, який придбав нерухомість, автоматично набуває обов`язку сплачувати орендну плату на умовах договору оренди землі, укладеного із продавцем попри відсутність додаткової угоди про заміну сторони в зобов`язанні.

З огляду на вищенаведені норми права та правові позиції Верховного Суду є всі підстави для висновку, що після припинення у позивача права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці, право користування земельною ділянкою перейшло до набувача прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим нарахування податкових зобов`язань, після припинення права власності на майно, є неправомірним.

При цьому, на думку суду, підставами відсутності у позивача обов`язку зі сплати орендної плати у сукупності є: припинення на підставі рішення Жовтневого районного суду від 29.01.2013 року права власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці, і відтак, припинення права користування земельною ділянкою; розірвання за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року договору оренди землі та додаткового договору до нього; вчинення позивачем дій з повернення орендованої земельної ділянки орендодавцю - Дніпровській міській раді; невчинення орендодавцем - Дніпровською міською радою дій, пов`язаних з запереченням прийняття земельної ділянки.

Відтак, суд вважає, що з моменту припинення права власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , позивач не є суб`єктом плати орендної плати за земельну ділянку, а обов`язок зі сплати орендної плати повинен бути покладений на осіб, що мають право власності на будівлі, а саме: на ОСОБА_2 , як власника деревообробного цеху з 10.10.2013 року по теперішній час, та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як власників сушильних камер №1, №2 з 27.07.2017 року.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява № 39766/05), "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV підлягають застосуванню судами як джерела права.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 9, 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник, як наслідок останній не відноситься до жодної з категорій осіб, які мають сплачувати єдиний внесок відповідно до статті 4 Закону № 2464-VI, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно нараховано позивачу до сплати суми єдиного внеску у розмірі 2 198,12 грн. та покладено на нього обов`язок означену суму сплатити.

Крім того, податковим органом жодним чином не обґрунтований розмір нарахованого боргу по періодах, розрахунку заборгованості не надано.

Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відтак, спірне податкове повідомлення-рішення №-0466 від 02.12.2019 р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на встановлене суд приходить про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 908 грн., що документально підтверджується копією квитанції від 10.12.2021.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 908 грн. підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 242-243, 245-246, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №-0466 від 02.12.2019 р.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань за рахунок бюджетних асигнувань Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області () документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник