Справа № 160/1800/22
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2022 року Справа № 160/1800/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
26 січня 2022 року (до відділення поштового зв`язку таку подано 24 січня 2022 року) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 02.12.2021 р. пенсію за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зарахувавши до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років періоди роботи з 19.06.2001 р. по 28.02.2009 р. у відкритому акціонерному товаристві Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат, з 01.06.2013 р. по 31.12.2018 р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю Медиком, з 01.01.2019 р. по 01.12.2021 р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю Медіком Кривбас та зарахувавши до стажу роботи у подвійному розмірі періоди з 13.02.1995 р. по 06.12.1997 р. та з 23.08.1999 р. по 16.05.2001 р. відповідно до ст.60 Закону України Про пенсійне забезпечення;
11.03.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи свою правову позицію ГУ ПФУ в Дніпропетровській області зазначило про те, що документально встановлено, що ОСОБА_1 02.12.2021 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років та відповідним пакетом документів. Відповідно до наданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Позивачу здійснено розрахунок стажу працівника охорони здоров`я, а саме, станом на 11.10.2017 спеціальний стаж становить 15 років 02 місяці 13 днів: з 01.08.1993 по 01.09.1993; з 02.09.1993 по 12.02.1995 (в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 ЗУ "Про пенсійне забезпечення"); з 13.02.1995 по 06.12.1997; з 07.12.1997 по 22.08.1999 (в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 ЗУ "Про пенсійне забезпечення"); з 23.08.1999 по 16.05.2001; з 01.03.2009 по 31.05.2013.
На момент звернення 02.12.2021 позивачу виповнилося 47 повних років, спеціальний стаж працівника охорони здоров`я становить 15 років 02 місяці 13 днів - що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.
Зважаючи на той факт, що для призначення пенсії за вислугу років після 11 жовтня 2017 року обов`язковими умовами є наявність спеціального стажу не менше 26 років 06 місяців та досягнення 55-ти річного віку, позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За результатом розгляду документів позивача, до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років не враховано періоди з 13.02.1995 по 06.12.1997, з 23.08.1999 по 16.05.2001 відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки за вищевказані періоди відсутня інформація про перебування у відпустці по догляду за дитиною, у відпустках за власний рахунок (відсутні накази/розпорядження).
Щодо зарахування періоду роботи з 19.06.2001 по 28.02.2009 у Відкритому акціонерному товаристві "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат, з 01.06.2013 по 31.12.2018 у Товаристві з обмеженою відповідальністю Медиком", з 01.01.2019 по 01.12.2021 у Товаристві з обмеженою відповідальністю Медиком Кривбас" до вислуги років (спеціального стажу працівника охорони здоров`я).
Згідно із записами трудової книжки позивач:
18.06.2001 призначена до лікувально-оздоровчого комплексу медичною сестрою ВАТ "Інгулецький гірничозбагачувальний комбінат";
28.02.2009 звільнена по переведенню до ТОВ "Медиком";
01.03.2009 прийнята медичною сестрою до ТОВ "Медиком";
31.12.2018 звільнена із займаної посади за переведенням до ТОВ "Медіком Кривбас";
01.12.2021 звільнена із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП.
Отже, Постанова Кабінету Міністрів України №909 містить вичерпний перелік Найменувань закладів і установ, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років. Оскільки, установи, в котрих працювала позивач (з 19.06.2001 по 28.02.2009, з 01.06.2013 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 01.12.2021) не містяться у вищевказаному переліку №909, та, відповідно, робота в них не відноситься до такої, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, а отже, вказані періоди не зараховані до вислуги років (спеціального стажу працівника охорони здоров`я). Зазначені періоди роботи зараховано Головним управлінням Пенсійного фонду в Кіровоградській області до загального (страхового) стажу.
18.03.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивуючи свою правову позицію відповідач-2 зазначив про те, що Згідно з п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення та Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посада робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України віл 04.11.1993 № 909, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема,- працівники охорони здоров`я та соціального забезпечення не залежно від віку, за наявності вислуги років на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.
Вік заявниці на момент звернення 47 років 4 місяців 3 дня.
Страховий стаж особи становить 33 роки 1 місяць 29 днів, в тому числі за вислугу років - 15 років 2 місяці 13 днів, в тому числі за ст.60 Закону - 6 років 3 місяці 24 дні.
За результатами розгляду документів до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років не враховано:
періоди з 13.02.1995 по 06.12.1997, з 23.08 1999 по 16.05.2001, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки за вищезазначені періоди відсутня інформація про перебування у відпустці по догляду за дитиною, у відпустках за власний рахунок;
періоди роботи з 19.06.2001 по 28.02.2009 у ВАТ Інгульському ГЗК з 01.06.2013 по 10.10.2017 в ТОВ Медиком, оскільки підприємства відсутні в переліку закладів охорони здоров`я згідно наказу Міністерства охорони здоров`я віл 28.10.2002 №385.
Право на пенсійну виплату відповідно до ст. 26 Закону №П058 заявник набуде після 63- річного віку, з 30.07.2037.
03.10.2017 прийнято Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1. Згідно п.2-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення''.
Крім того, Законом № 2148-VIII також були внесені зміни і до пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-ХІІ, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:
До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
З аналізу наведених норм вбачається, що пенсія за вислугу років згідно положень ст. 55 Закону України № 1788-ХІІ може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11.10.2017 - 26 років 6 місяців.
На даний час, Закон № 2148-VIII є чинним, неконституційним у визначеному законом порядку не визнавався.
Отже, вирішальним у даній справі є питання наявності у позивача такого стажу.
Оскільки позивач не набула необхідного спеціального стажу на 11.10.2017 (26 років 6 місяців) права на пенсію за вислугу років позивач немає.
Іншого чинним законодавством не передбачено.
Враховуючи вищезазначене, відсутні будь-які правові підстави для задоволення позовних вимог гр. ОСОБА_1 .
Таким чином Головне управління діяло в межах повноважень визначених чинним законодавством, а тому відсутні правові підстави вважати, що головним управлінням вчинено будь-які протиправні дії відносно позивача.
До того ж, що у зв`язку з тим, що позивач зверталась за призначенням пенсії та надавала пакет документів за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідно доступу до поданих позивачем документів у головного управління немає, тому надати засвідчену копію відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 не має можливості.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2022 року, зазначена вище справа була розподілена та 27.01.2022 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.02.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом установлено, та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.12.2021 р. звернулась до територіального органу ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». До заяви позивачем були долучені необхідні копії документів на підтвердження необхідного пільгового стажу - паспорту, картки платника податків, трудової книжки, акредитаційних сертифікатів, довідок, тощо.
Так, відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ):
з 01.09.1991 р. по 02.07.1993 р. позивач навчалась у Криворізькому медичному училищі;
01.08.1993 р. прийнята на посаду медичної сестри хірургічного відділення Широківської районної лікарні;
02.09.1993 р. переведена на посаду медичної сестри реанімаційного відділення;
01.10.1994 р. перейменовано на посаду медична сестра відділення реанімації та інтенсивної терапії;
16.05.2001 р. звільнена за власним бажанням;
18.05.2001 р. прийнята на рудозбагачувальну фабрику ВАТ «Інгулецький гірничозбагачувальний комбінат» комірником;
18.06.2001 р. переведена до лікувально-оздоровчого комплексу медичною сестрою;
28.02.2009 р. звільнена по переведенню до ТОВ «Медиком»;
01.03.2009 р. прийнята по переведенню з ВАТ «ІнГЗК» сестрою медичної поліклініки № 4 ТОВ «Медиком»;
01.01.2012 р. у зв`язку зі зміною штатного розпису переведена на посаду сестри медичної лікувально-діагностичного центру № 4;
03.02.2012 р. у зв`язку з організацією структурного підрозділу посада введена в склад «Загально-медичний персонал» лікувально-діагностичного центру № 4;
01.06.2013 р. назву підрозділу «Лікувально-діагностичний центр № 4» змінено на «Відокремлене відділення № 4»;
31.12.2018 р. звільнена із займаної посади за переведенням до ТОВ «Медіком Кривбас»;
01.01.2019 р. прийнята за переведенням із ТОВ «Медиком» на посаду сестри медичної загально-медичного персоналу відокремленого відділення № 4 лікувально-діагностичного центру ТОВ «Медіком Кривбас»;
01.12.2021 р. звільнена із займаної посади за угодою сторін.
У тексті згаданого рішення зазначено наступне.
Звернення за призначенням пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .
Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України
Пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення" за Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років , затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909.
Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років , затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я та соціального забезпечення не залежно від віку, за наявності вислуги років на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.
Вік заявниці 47 років 4 місяці 3 дні.
Страховий стаж особи становить 33 роки 1 місяць 29 днів, в тому числі за вислугу років 15 років 2 місяці 13 днів, в тому числі за ст.60 Закону - 6 років З місяці 24 дні.
За результатом розгляду документів до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років не враховано:
періоди з 13.02.1995 по 06.12.1997, з 23.08.1999 по 16.05.2001 відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскілки за вищезазначені періоди відсутня інформація про перебування у відпустці по догляду за дитиною , у відпустках за власний рахунок;
періоди роботи з 19.06.2001 по 28.02.2009 у ВАТ «Інгулецькому ГЗК», з 01.06.2013 по 10.10.2017 в ТОВ «Медиком», оскільки підприємства відсутні в переліку закладів охорони здоров`я згідно наказу Міністерства охорони здоров`я від 28.10.2002 № 385.
Право на пенсійну виплату відповідно до статті 26 Закону заявниця набуде після 63-річного віку.
Вважаючи такі дії відповідачів протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.
У статті 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:
які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;
1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку:
50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року;
50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року;
51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року;
51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року;
52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року;
52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року;
53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року;
53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року;
54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року;
54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року;
55 років - які народилися з 1 січня 1971 року;
Разом з тим, 04.06.2019 року своїм рішенням № 2-р/2019 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України, зокрема, положення ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 р.
Конституційний Суд України, ухвалюючи зазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком.
Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Таким чином, згідно п. "е" ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції від 09.12.2012р. до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 р.) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до ЗО років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Таким чином, пенсійний орган повинен був застосовувати положення пункту "є" частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до ЗО років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, оскільки, я звернулась із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у грудні 2021 року, тобто, після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року.
Так, щодо зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періодів з 19.06.2001 по 28.02.2009 та з 01.06.2013 по 10.10.2017.
Відповідно до трудової книжки позивача НОМЕР_2 :
18.06.2001 р. позивач призначена до лікувально-оздоровчого комплексу медичною сестрою ВАТ «Інгулецький гірничозбагачувальний комбінат»;
28.02.2009 р. позивач звільнена по переведенню до ТОВ «Медиком»;
01.03.2009 р. прийнята медичною сестрою до ТОВ «Медиком»;
01.06.2013 р. ТОВ «Медиком» назву підрозділу «Лікувально- діагностичний центр № 4» змінено на «Відокремлене відділення № 4»;
31.12.2018 р. позивач звільнена із займаної посади за переведенням до ТОВ «Медіком Кривбас».
На думку суду, така позиція ПФУ є безпідставною.
Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 29.08.2018 р. у справі № 492/446/15 (№ рішення в ЄДРСР 76596910) ) (в якій мотивом відмови у пенсії за вислугою років позивачу було зазначено роботу у закладі, який не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 жовтня 2002 року № 385) - у пункті «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ визначено право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівників охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Тобто за змістом цієї норми Закону законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом «е» статті 55 Закону № 1788- XII.
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Перелік № 909).
Крім того, у примітці 2 до Переліку № 909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
За змістом розділу 2 Переліку № 909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно- епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.
У примітці №2 до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909, зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Визначення поняття заклад охорони здоров`я наведено в статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 р. №2801 -XII, згідно якої це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.
Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 р. №2801-ХІІ заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.
З урахуванням вище наведеного суд зазначає, що до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком, зараховується, зокрема, робота у закладах та на посадах, визначених Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. №909.
Також варто звернути увагу на те, що Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» не містить поняття лікарняний заклад, а надає визначення закладу охорони здоров`я, що, у розумінні вказаного нормативно-правового акту, є загальним визначенням всіх закладів, які надають медичні послуги, наведених у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909.
Отже, Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» не ставить віднесення закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909, не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим вказаним Переліком.
Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача є трудова книжка. Таким чином, основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у випадку відсутності останньої або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих, зокрема, за місцем роботи.
Відсутність у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909 не нівелює характер виконуваної позивачкою таких робіт, з яким законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу відповідного відпрацьованого часу, що надає право на пенсію за вислугу років.
Поміж тим, право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а, насамперед, з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.
Таким чином, позбавлення позивача права на пенсію з огляду на відсутність місця її роботи у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909, є таким, що порушує її конституційні права на соціальний захист, гарантовані державою.
Верховним судом зроблено висновок, що відсутність місця роботи у відповідному переліку не позбавляє особу право на пенсію за вислугу років, якщо особа займала посаду, робота на якій дає право на таку пенсію.
Відповідно до п. 1-2, п. 10, п. 12- п. 13Порядку акредитації закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 р. № 765 (далі - Порядок № 765), акредитація закладу охорони здоров`я (далі - акредитація) - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров`я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров`я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.
Акредитація закладу проводиться після отримання ним ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики, ліцензії на провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів, крім активних фармацевтичних інгредієнтів.
У разі прийняття рішення про присвоєння закладу певної акредитаційної категорії відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія безоплатно видає йому акредитаційний сертифікат. Строк дії акредитаційного сертифіката не повинен перевищувати трьох років і визначається відповідною головною акредитаційною комісією або акредитаційною комісією з урахуванням рекомендацій, зазначених в експертному висновку.
В акредитаційному сертифікаті зазначається найменування акредитаційної комісії, що його видала, акредитаційна категорія, назва закладу, адреса (адреси) закладу, строк дії, дата та номер рішення про акредитацію закладу, реєстраційний номер та дата видачі.
Акредитовані заклади вносяться до реєстру акредитованих закладів, що ведеться МОЗ.
Так, на підтвердження набуття підприємствами статусу закладу охорони здоров`я, де позивач працювала в спірні періоди (з 19.06.2001 по 28.02.2009 у ВАТ «Інгулецькому ГЗК», з 01.06.2013 по 10.10.2017 в ТОВ «Медиком»), останньою до відповідача-1 разом із заявою про призначення пенсії були надані копії відповідних акредитаційних сертифікатів, а саме:
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія МЗ № 001625, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-оздоровчий комплекс ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», термін дії сертифікату з 23.03.2000 по 23.03.2003;
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія МЗ № 005299, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-оздоровчий комплекс ВАТ ІНГЗК, термін дії сертифікату з 03.02.2003 по 03.02.2006;
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія МЗ № 006084, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-оздоровчий комплекс ВАТ «Інгулецький ГЗК», термін дії сертифікату з 27.12.2005 по 27.12.2008;
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія МЗ № 007643, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - поліклініка при лікувально- оздоровчому комплексі Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», термін дії сертифікату з 24.12.2008 по 24.12.2011.
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія МЗ № 007906, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - поліклініка № 4 товариства з обмеженою відповідальністю «Медиком», термін дії сертифікату з 29.04.2009 по 29.04.2012.
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія М3 № 009990, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-діагностичний центр № 4 товариства з обмеженою відповідальністю «Медиком», термін дії сертифікату з 31.10.2012 по 31.10.2015.
Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія М3 № 012656, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-діагностичний центр товариства з обмеженою відповідальністю «Медиком», термін дії сертифікату з 29.10.2015 по 29.10.2018.
Таким чином, протягом спірних періодів роботи позивача (19.06.2001 по 28.02.2009 у ВАТ «Інгулецький ГЗК», з 01.06.2013 по 10.10.2017 у ТОВ «Медиком»), які не враховані відповідачем-2, як спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, зазначені підрозділи приватних підприємств ВАТ «Інгулецький ГЗК» та ТОВ «Медиком» офіційно набули статусу закладу охорони здоров`я на підставі акредитації відповідно до порядку № 765.
Відповідно до примітки 2 до Переліку № 909 (яким установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ), оскільки позивач працювала в акредитованих закладах охорони здоров`я та оскільки протягом спірних періодів остання займала посаду медичної сестри (а відповідно до п.2 Переліку № 909 до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відносяться лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), періоди роботи з 19.06.2001 по 28.02.2009 у ВАТ «Інгулецький ГЗК», з 01.06.2013 по 10.10.2017 у ТОВ «Медиком» мають бути зараховані до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Щодо зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду з 11.10.2017 р. по 31.12.2018 р. та 01.01.2019 р. по 01.12.2021 р.
Відповідно оскаржуваного до рішення про відмову у призначенні пенсії - Пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення" за Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909.
Відповідач-2: ГУ ПФУ в Кіровоградській області відповідно до оскаржуваного рішення про відмову в призначенні пенсії розглядалось питання про зарахування стажу для призначення пенсії за вислугу років тільки до 10.10.2017 та взагалі жодного рішення не прийнято стосовно стажу після цієї дати, що в свою чергу свідчить про його протиправність.
Пунктом е статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено врахування до спеціального стажу роботи згідно переліку, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993. Згідно наведеного переліку право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники закладів і установ освіти тощо. Жодних змін, пов`язаних із можливістю включення до спеціального стажу певних періодів роботи Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII не містить, з огляду на що має бути зарахований і стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, після 11.10.2017 року.
Також, відповідно до трудової книжки позивача НОМЕР_2 :
01.03.2009 р. позивач прийнята по переведенню з ВАТ «ІнГЗК» сестрою медичної поліклініки № 4 ТОВ «Медиком»;
01.01.2012 р. у зв`язку зі зміною штатного розпису позивач переведена на посаду сестри медичної лікувально-діагностичного центру № 4;
03.02.2012 р. у зв`язку з організацією структурного підрозділу введена в склад «Загально-медичний персонал» лікувально-діагностичного центру № 4;
01.06.2013 р. назву підрозділу «Лікувально-діагностичний центр № 4» змінено на «Відокремлене відділення № 4»;
31.12.2018 р. позивач звільнена із займаної посади за переведенням до ТОВ «Медіком Кривбас»;
01.01.2019 р. позивач прийнята за переведенням із ТОВ «Медиком» на посаду сестри медичної загально-медичного персоналу відокремленого відділення № 4 лікувально-діагностичного центру ТОВ «Медіком Кривбас»;
01.12.2021 р. позивач звільнена із займаної посади за угодою сторін.
Таким чином, після 11.10.2017 року позивач продовжувала працювати на посаді, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (до 31.12.2018 р.) . Після цього з 01.01.2019 по 01.12.2021 р. позивач також працювала на аналогічній посаді.
На підтвердження набуття підприємствами статусу закладу охорони здоров`я, де позивач працювала в спірні періоди (з 11.10.2017 р. по 31.12.2018 р. у ТОВ «Медиком» та з 01.01.2019 по 01.12.2021 р. у лікувально-діагностичному центрі ТОВ «Медіком Кривбас»), мною до органів пенсійного фонду разом із заявою про призначення пенсії були надані копії відповідних акредитаційних сертифікатів, а саме: Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія М3 № 012656, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-діагностичний центр товариства з обмеженою відповідальністю «Медиком», термін дії сертифікату з 29.10.2015 по 29.10.2018; Акредитаційний сертифікат (категорія перша) серія М3 № 014047, виданий Головною акредитаційною комісією Міністерства охорони здоров`я України, назва закладу охорони здоров`я - лікувально-діагностичний центр товариства з обмеженою відповідальністю «Медіком Кривбас», термін дії сертифікату з 12.06.2018 по 11.06.2021.
Отже, у вказані періоди позивач також працювала на посадах середнього медичного персоналу в закладах охорони здоров`я і відповідно періоди роботи з 11.10.2017 р. по 01.12.2021 р. також мають бути зараховані до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Щодо зарахування періодів з 13.02.1995 по 06.12.1997, з 23.08.1999 по 16.09.2001 р. до стажу роботи в подвійному розмірі.
Відповідно до моєї трудової книжки позивача НОМЕР_2 :
01.08.1993 р. позивач прийнята на посаду медичної сестри хірургічного відділення Широківської районної лікарні;
02.09.1993 р. позивач переведена на посаду медичної сестри реанімаційного відділення;
01.10.1994 р. перейменовано на посаду медична сестра відділення реанімації та інтенсивної терапії;
16.05.2001 р. позивач звільнена за власним бажанням.
Відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Таким чином, з 02.09.1993 р. по 16.05.2001 р. позивач працювала у реанімаційному відділенні закладу охорони здоров`я і цей стаж має зараховувались в подвійному розмірі.
В той же час разом із заявою про призначення мені пенсії від 02.12.2021 р. до пенсійного фонду позивачем була надана довідка № 47 від 13.12.2109 р. КП «Широківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», відповідно до якої позивач дійсно працювала на посаді медичної сестри хірургічного відділення з 01.08.1993 по 01.09.1993; з 02.09.1993 року переведена на посаду медичної сестри реанімаційного відділення по 16.05.2001 року. Згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стаж роботи зараховується в подвійному розмірі.
З 13.02.1995 р. по 06.12.1997 р. позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (наказ № 88 від 12.05.1995 р.);
З 23.08.1999 р. по 16.05.2001 р. позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (наказ № 107 від 20.09.1999 р.);
У відпустках без збереження заробітної плати позивач не перебувала;
Заклад Широківська районна лікарня змінив назву на комунальний заклад «Широківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», наказ № 173 від 30.12.2001 року;
Комунальний заклад «Широківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» змінив назву на комунальне підприємство «Широківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» , наказ № 93 від 31.10.2019.
Таким чином, працюючи в реанімаційному відділенні закладу охорони здоров`я, з 13.02.1995 р. по 06.12.1997 р. та з 23.08.1999 р. по 16.05.2001 р. позивач перебувала у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Згідно із ч. 3 ст.179 Кодексу законів про працю України - за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.
Відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою матері (батька) дитини або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.
Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.
Періоди з 13.02.1995 р. по 06.12.1997 р. та з 23.08.1999 р. по 16.05.2001 р. мають бути зараховані до стажу роботи позивача у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки працюючи в реанімаційному відділенні закладу охорони здоров`я у вказані періоди остання перебувала у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, які відповідно до ст.181 КЗпП України зараховуються до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Розрахунок зроблений наступним чином - 15 років 2 місяці 13 днів + 7 років 8 місяців 09 днів + 5 років 6 місяців 30 днів + 2 роки 11 місяців 00 днів + 2 роки 9 місяців 23 дні + 1 рік 8 місяців 23 дні.
До того ж, суд зазначає, що частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
-визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
-визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
-визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
-інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.
Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Тому відповідачу слід повторно розглянути заяву від 02.12.2021 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатила судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1984,80 грн., що підтверджено копією платіжного доручення № 89 від 21.01.2022.
Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій територіальних органів Пенсійного фонду України і позовні вимоги підлягають фактично підлягають задоволенню, лише з корегуванням обраного позивачем способу судового захисту, суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у сумі 992,40 грн. та за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області у сумі 992,40 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 02.12.2021 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник