Справа № 420/16682/21
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/16682/21
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шевчук О.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби в Одеській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби в Одеській області ( далі відповідач), в якому просив Рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 172 від 09.09.2021 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області не прийняло до уваги його реальні побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Нігерії. Позивач акцентує увагу, що його житті та свободі буде загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції Про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950р., де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 153 від 13.08.2021 року вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 12 листопада 2021 року - скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги аналогічні підставам обґрунтування позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач послався на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що згідно з наказом голови П`ятого апеляційного адміністративного суду № 9-до/с від 28.02.2022 року, відповідно до ст. ст. 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», враховуючи рішення Ради суддів України від 24.02.2022 року № 09 та з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів та працівників суду у П`ятому апеляційному адміністративному суді в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З урахуванням викладеного та в силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що Огіли Обіома Метью із Нігерії вибув 28.11.2017 року авіарейсом Ласос (Нігерія) - Абуджа (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна). На територію України потрапив 29.11.2017 року, легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 від 28.02.2017 року, строком дії до 27.02.2022 року та оформленою візою.

Виїзд з країни громадянської незалежності, за словам заявника, відбувся з метою навчання у ВНЗ на території України.

Судом також з`ясовано, що 20.08.2021 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як зазначив позивач в протоколі співбесіди від 08.09.2021 року через загрозу переслідування з боку терористичних угрупувань Боко Харам та скотарського напівкочового плем`я фулані.

Як вбачається з матеріалів справи, ані заявник, ані члени його родини не зазнавали жодних проблем чи дискримінації під час проживання на Батьківщині (арк. 6, 7 співбесіди від 08.09.2021 року). Так, проведеним аналізом матеріалів особової справи можливо визначити, що під час проживання в Нігерії у заявника не виникало проблем з органами державної влади та правоохоронними структурами. До того ж, в ході проведеної співбесіди інформація, яка могла б стати підставою для можливих переслідувань у випадку повернення на Батьківщину, вважається неправдоподібною, враховуючи проведений аналіз та зіставлення отриманих тверджень. Заявником також було зазначено, що особисто ніяких проблем проживаючи на Батьківщині ні він, ні його родина не зазнавали (арк. 2 співбесіди від 09.09.2021 року; арк. 6-7 співбесіди від 08.09.2021 року). Під час проведення процедури розгляду заяви від 20.08.2021 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник чітко зазначає, що він не зазнавав жодних протиправних арештів або затримань, фізичного насилля під час проживання на території Нігерії, ані він, ані його близькі родичі ніколи не мали жодних проблем з представниками органів державної влади країни громадянської належності або антидержавних формувань (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року). Додатково, на обставину необґрунтованості висловлених заявником побоювань стосовно повернення на Батьківщину вказують обставини, у відповідності до яких його наразі не розшукують на Батьківщині (арк. З протоколу співбесіди від 09.09.2021 року), він має можливість вільного переміщення територією країни громадянської належності (арк. 7-9 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року). водночас, у заявника не виникало проблем при виїзді за межі країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року); шукач захисту мав можливість цілковито дотримуватися канонів віросповідання в регіоні постійного проживання на Батьківщині (арк. 5 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року), на території Нігерії у заявника ніколи не виникало проблем або конфліктів з цивільним населенням країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року), він ніколи не був учасником міжетнічних або міжрелігійних конфліктів на Батьківщині, ані заявник, ані його родичі не зазнавали жодних пригнічень, обмежень або дискримінації у порівнянні з іншими громадянами Нігерії (арк. 6-7 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року; арк. 2 співбесіди від 09.09.2021 року).

В подальшому, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 , дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, складено Висновок, згідно з яким встановлено що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Нігерії, небажання її повернення до країни громадянської належності з позиції визнання заявника біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 2011 року, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань . Проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо також визначити, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання у випадку повернення на Батьківщину (арк. 7 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року), під час проживання в Нігерії його основоположні права та свободи не порушувались (арк. 6 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року), будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи відсутні (арк. 4, 9 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року). Шукач захисту мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, заявника також не звинувачували на території Нігерії у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 9 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року), що вказує на відсутність елементу дискримінації заявника або членів його родини на території Нігерії, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту станом на вересень 2021 року також відсутня інформація стосовно причетності близьких родичів заявника до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності (арк. 6 співбесіди від 08.09.2021 року). В той же час елемент неможливості повернення заявника до країни громадянської належності через економічні проблеми, конфлікти з родичами не розглядається існування у шукача захисту обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання у разі повернення до Нігерії. Надання завідомо неправдоподібної інформації та повідомлення вигаданої легенди переслідування дають підстави вважати, що виїзд за межі Нігерії відбувся з метою пошуку кращих умов для життя за межами країни громадянської належності заявника, був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до більш економічно-стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами та покращити життя. Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додатковою або тимчасового захисту від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдською або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було. Відповідно до наявної ІКП встановлено, що Республіка Нігерія просувається в рейтингу країн, які забезпечують правопорядок на своїх територіях, наявні позитивні тенденції стосовно стабілізації соціально-політичної ситуації на території країни громадянської належності заявника. Також, з проведеного аналізу інформації по країні походження встановлено, що державна влада Нігерії активно веде боротьбу з угрупованням Боко Харам та досягає великого прогресу в протистоянні тероризму на північному сході країни. З урахуванням вищезазначеного можливо дійти висновку, що виїзд заявника на територію України, подальше звернення до територіального підрозділу ДМС було обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням тимчасової легалізації перебування в Україні, про що прямо зазначає заявник під час проведення протоколу співбесіди 2 протоколу співбесіди від 09.08.2021 року; арк. 9 протоколу співбесіди від 08.09.2021 року). Зокрема, встановлено, що шукач захисту із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями, про зазначене свідчить обставина нелегального перебування заявника на території України з 14.02.2018 року до моменту звернення до територіального 20.08.2021 року, у зв`язку з чим по відношенню до заявника було складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно зі ст. 203 КУпАП. Відповідно до постанови пленуму ВАС України від 25.06.2009 № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні встановлюється, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час. Разом із цим, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Також, за результатами розгляду заяви особи було встановлено, що заявник не має потреби в набутті міжнародного захисту на території України та звертається до територіального підрозділу ДМС лише з метою отримання документів, які б дозволили йому легально знаходитись на території України, використовуючи процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як засіб для легалізації в Україні через відсутність документів для легального перебування в Україні. В той же час, надання завідомо неправдоподібної інформації шляхом використання вигаданої легенди переслідування надають підстави вважати, що звернення до територіального підрозділу ДМС відбулось лише з метою легалізації в Україні, виїзд за межі країни громадянської належності був спричинений бажанням пошуку варіантів для кращого життя, належного працевлаштування за межами країни громадянської належності. Зважаючи на вищенаведене, особу можливо кваліфікувати як мігранта у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН від 01.12.2013 року з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні поняття біженець.

Враховуючи зазначені висновки, відповідно до п.п. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» , п.п. п.4.3, 4.4 Правил Наказу МВС від 07.09.2011р. №649, відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято Наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 09.09.2021р. № 172, яким відмовлено громадянину Нігерії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із означеним рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" від 09.09.2021р. № 172, яким відмовлено громадянину Нігерії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що оскаржуване позивачем Рішення № 172 від 09.09.2021р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року № 3671-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Зі змісту ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Між тим, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання» . «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, судом з`ясовано, що метою виїзду Огіли Обіома Метью з країни громадянської незалежності, за словам заявника, відбувся з метою навчання у ВНЗ на території України.

Однак, шукач захисту із заявою звернувся із зволіканням про зазнане свідчить обставина нелегального перебування заявника на території України з 14.02.2018 до моменту звернення територіальних органів 20.08.2021, у зв`язку з чим по відношенню до заявника було складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно із ст. 203 КУпАП.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом вірно визначено, що позивач ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

До того ж, судом з`ясовано, що докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, як у матеріалах справи, відсутні, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, позивачем не надано жодних доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що позивач змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивач ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведених з ОСОБА_1 співбесід і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на Батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Отже, Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 172 від 09.09.2021р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянств біженців або осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов правильного висновку, що оскаржуване позивачем Рішення № 172 від 09.09.2021р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Оскільки судом встановлено правомірність прийняття Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області спірного Рішення № 172 від 09.09.2021р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно позовна вимога позивача щодо зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до ст.ст.315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи, що дана справа правильно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби в Одеській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Дата складення повного судового рішення 24.03.2022р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шевчук О.А. Турецька І.О.