Справа № 240/41471/21
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/41471/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк М.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

25 березня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м.Києві, в якоу просив:

- поновити строк звернення до суду з даним позовом;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової адміністрації у м.Києві від 29.03.2005 №97-о в частині звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції;

- поновити ОСОБА_1 на службі у розпорядженні Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.01.2022 позовну заяву повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не врахував системний зв`язок обставин позову з причинами пропуску строку звернення до суду і дійшов помилкового висновку про те, що тривалий розгляд справи №2-п-357/06 протягом 2005-2018 років і перегляд постанови Подільського районного суду ніяким чином не перешкоджав позивачу звернутися з аналогічним позовом в 2019 році. Суд прешої інстанції не взяв до уваги, що у 2019 році рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №240/229/20 ще не набрало законної сили і не було доступно суспільству, яке ключовим адресатом судового рішення.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18 лютого 2022 року, з урахуванням ст.ст. 294, 311, 312 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м.Києві, в якому просив:

- поновити строк звернення до суду з даним позовом;

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової адміністрації у м.Києві від 29.03.2005 №97-о в частині звільнення ОСОБА_1 з податкової міліції;

- поновити ОСОБА_1 на службі у розпорядженні Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2021, позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог вказаної ухвали позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій поважність пропуску строку звернення до суду обґрунтовує тим, що протягом 2005-2018 років тривав розгляд справи № 2-п-357/06 і перегляд постанови Подільського районного суду; при звільненні позивачу не було повідомлено про заборгованість з грошового забезпечення.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.01.2022 позовну заяву повернуто позивачеві.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду, в заяві не зазначені підстави пропуску строк звернення до суду, які можуть бути визнані судом поважними.

Надаючи правову оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права щодо встановлених обставин справи, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначено КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Приписами ч.1 ст.118 КАС України закріплено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За визначенням, наведеним у ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст. 123 КАС України, відповідно до ч.1, 2 якої, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Отже, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Слід зазначити, що пропуск строку передбаченого ч.5 ст.122 КАС України не є безумовною підставою для повернення позовної заяви або залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

За змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Зокрема, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими доказами.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №240/12017/19 від 31.03.2021 та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Викладені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19.

Колегією суддів встановлено, що позивач оскаржує наказ від 29.03.2005, проте, з позовом до суду звернувся лише 06.12.2021, тобто, з пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, позивач зазначає, що протягом 2005-2018 років тривав розгляд справи № 2-п-357/06 і перегляд постанови Подільського районного суду; при звільненні позивачу не було повідомлено про заборгованість з грошового забезпечення. Також у апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що в 2019 році рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №240/229/20 ще не набрало законної сили і не було доступно суспільству, яке є ключовим адресатом судового рішення.

Оцінюючи наведені доводи позивача, слід зазначити наступне.

Причина пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню належать лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Натомість, вказані позивачем підстави з урахуванням часових проміжків між ними не свідчать про існування обставин, які об`єктивно, а не суб`єктивно перешкоджали особисто позивачеві або через представника звернутись до суду з адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, те, що протягом 2005-2018 років тривав розгляд справи № 2-п-357/06 і перегляд постанови Подільського районного суду ніяким чином не перешкоджав позивачу звернутися з аналогічним позовом в 2019 році, а тому вказану обставину неможливо розцінювати як поважну причину звернення до суду з позовом 06.12.2021.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що в 2019 році рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №240/229/20 ще не набрало законної сили і не було доступно суспільству, а постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021, якою залишено без змін вказане рішення від 17.02.2020 оприлюднено для сторін, суспільства і судів 29.03.2021, колегія суддів відхиляє як такі, що не свідчать про поважність причин пропуску звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 неодноразово після звільнення звертався до суду, в тому числі і з позовом про поновлення його на роботі, про виплату грошового забезпечення та компенсаційних виплат за час проходження служби (справи №2-п-357/06, №806/822/16, 240/359/19), що підтверджує обізнаність позивача щодо порушення його прав ще до 29.03.2021.

Отже, відсутні підстави для визнання поважними причини пропуску такого строку.

Інших доказів або пояснень, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду, не встановлено та матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, а в заяві не зазначені підстави пропуску звернення до суду, які можуть бути визнані судом поважними.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Колегія суддів зазначає, що поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначено в п.41 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Також у рішенні від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим в пункті 47 Рішення ЄСПЛ, Високий Суд вказав, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі Мушта проти України зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

Отже, у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень зі спливом значного періоду часу, позивачем мають бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку. Тобто, тягар доказування, в цьому випадку, покладається саме на позивача.

Оскільки позивач у заяві про усунення недоліків поданої позовної заяви на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, не навів поважних обставин і не надав відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання неповажними підстави пропуску місячного строку звернення до суду, вказані позивачем у заяві, що є підставою для її повернення в силу п.9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому вважає ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14.01.2022 такою, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.