Справа № 120/17046/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2022 р. Справа № 120/17046/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання дій протиправними, стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" надійшла позовна заява за підписом адвоката Тишківського С.Л., подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачці вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури;

- стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 18031,30 грн;

- стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.10.2021 по день ухвалення рішення, виходячи із розрахунку 954,04 грн за один робочий день.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1358к позивачку звільнено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" у зв`язку з рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації з 29.10.2021. Крім того, цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Вінницької обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Позивачка зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з нею мали провести остаточний розрахунок. Разом з тим, на думку позивачки, повного розрахунку не відбулося, оскільки відповідач не виплатив їй вихідну допомогу при звільненні.

Позивачка вважає такі дії відповідача протиправними та вказує на те, що звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, скороченням чисельності або штату працівників покладає на роботодавця обов`язок виплатити йому вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Натомість, як зазначає позивачка, відповідач протиправно не здійснив їй виплату такої допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, що становить 18031,30 грн. Крім того, внаслідок непроведення повного розрахунку при звільненні з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за період з 30.10.2021 по день ухвалення судом рішення, виходячи із розрахунку 954,04 грн за один робочий день.

Ухвалою суду від 03.12.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав невідповідності заяви вимогам статті 161 КАС України. Судом встановлено, що при зверненні до суду через підсистему "Електронний суд" представник позивачки не надав суду доказів надсилання відповідачу листом з описом вкладення копій поданих до суду документів, а також не надав доказів сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. Відтак позивачці та її представнику надано строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

20.12.2021 до суду надійшла заява представника позивачки про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано докази надсилання відповідачу листом з описом вкладення копій позовної заяви з доданими до неї документами та квитанцію про сплату судового збору у вищезазначеному розмірі.

Ухвалою суду від 24.12.2021 відкрито провадження у цій справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Зазначеною ухвалою також витребувано з Вінницької обласної прокуратури довідку про розмір заробітної плати позивачки за два останні місяці перед звільненням (серпень та вересень 2021 року) та про середньоденний розмір заробітної плати позивачки на дату її звільнення з посади прокурора.

13.01.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідач зазначає, що наказом керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1358к позивачку звільнено з 29.10.2021 з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" у зв`язку з рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Відповідач звертає увагу, що згідно з ч. 5 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідач вважає, що норми Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" та Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо позачергових заходів із реформи органів прокуратури" є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України, а тому трудове законодавство підлягає застосуванню лише у тих випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Водночас норми Законів № 1697-VII та № 113-ІХ, якими визначено умови і підстави звільнення прокурора з посади (у тому числі з адміністративної посади) та подальші правові відносини, які виходять з цих обставин, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України, та не передбачають виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора. Більше того, трудовим законодавством (КЗпП України) передбачено, що особливості звільнення (які водночас враховують і відповідні виплати) прокурорів встановлюються спеціальним для них законами № 1697-УІІ та № 113-ІХ.

Відповідач зазначає, що, як вбачається з наказу керівника Вінницької обласної прокуратури від № 1358к, позивачку звільнено на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а цей Закон не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення. Крім того, стаття 44 КЗпП України не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІX.

На думку відповідача, умовою виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав. Однак позивачка звільнена з підстави, встановленої підпунктом 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ".

Таким чином, оскільки позивачку звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 113-ІX, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, та відсутніх у переліку підстав статті 44 КЗпП України, позивачка не набула права на отримання спірної допомоги.

Разом з відзивом на позов відповідач на виконання вимог ухвали суду надав довідку від 04.01.2022 за № 21-Ф-1 про середньомісячний та середньоденний заробіток позивачки.

Крім того, у прохальній частині відзиву відповідач просив здійснювати розгляд справи за участю представника Вінницької обласної прокуратури у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 20.01.2022 клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засідання залишено без розгляду.

28.01.2022 поштою до суду надійшло клопотання представника Вінницької обласної прокуратури про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 31.01.2022 вказане клопотання відповідача залишено без задоволення.

Інших заяв по суті та клопотань від сторін не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Частинами першою, другою статті 26 вказаного Закону визначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас законних підстав для зупинення провадження у цій справі не встановлено.

З огляду на викладене та враховуючи, що учасники справи до введення на території України воєнного стану скористалися (або мали можливість скористатися) своїм правом на подання заяв по суті справи, суд доходить висновку про відсутність правових перешкод для ухвалення рішення у цій справі.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури Вінницької області на різних посадах у період з 07.04.2003 по 29.10.2021. Остання посада, яку обіймала позивачка, прокурор Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області.

13.09.2021 П`ятнадцята кадрова комісія обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийняла рішення № 24 про неуспішне проходження позивачкою атестації.

Наказом керівника Вінницької обласної прокуратури № 1358к від 20.10.2021 позивачку звільнено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та органів прокуратури відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ з 29.10.2021. Підстава прийняття наказу рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур від 13.09.2021 за № 24. Цим же наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку Вінницької обласної прокуратури зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Листом від 20.10.2021 за № 07-1575вих21 Вінницька обласна прокуратура повідомила позивачку про необхідність з`явитись 29.10.2021 до відділу кадрової роботи та державної служби Вінницької обласної прокуратури для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.

Відповідно до розрахункових листів за 2021 рік від 02.11.2021 № 21-Ф-404 при звільненні позивачці нараховано наступні виплати:

1) за вересень 2021 року:

- оклад за 18 робочих днів (144 години ) 4630,91 грн;

- надбавка за вислугу років за 18 робочих днів (144 години) 1157,73 грн;

- компенсація за невикористані дні календарної відпустки (5 днів) 2709,90 грн;

- індексація 531,38 грн;

- матеріальна допомога до відпустки 7724,47 грн;

Всього нараховано 16754,39 грн;

2) за жовтень 2021 року:

- оклад за 9 робочих днів (72 години ) 2547,00 грн;

- надбавка за вислугу років за 9 робочих днів (72 години) 636,75 грн;

- компенсація за невикористані дні календарної відпустки (11 днів) 5528,60 грн;

- індексація 292,26 грн;

Всього нараховано 9004,61 грн.

Позивачка вважає протиправними дії Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати їй вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури у розмірі середньомісячного заробітку, а тому звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Водночас звільнення позивачки відбулося з підстав, передбачених підпунктом 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформ".

Таким чином, ключовим у цій справі є питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання підстави звільнення позивачки з посади прокурора, що міститься в пункті 19 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, а саме чи є обов`язковою для звільнення прокурора в разі неуспішного проходження ним атестації ще й одна з таких підстав, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII). Адже лише в цьому разі може йти мова про застосування до спірних правовідносин положень статті 44 КЗпП України, якими врегульовано питання виплати працівникам вихідної допомоги, зокрема, у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи організації, і на застосуванні яких наполягає позивачка.

В цьому контексті суд зазначає, що як випливає зі змісту пункту 19 Закону № 113-IX, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї з таких підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Аналіз наведених норм дає змогу зробити висновок про те, що:

по-перше, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації;

по-друге, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Крім того, порівнюючи співвідношення правових норм Закону № 1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них має відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Варто зазначити, що Закон № 1697-VII та Закон № 113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон № 1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон № 113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто Закон № 113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки Закон № 113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-рп(II)/2020 до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Використовуючи згаданий принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосованим є пункт 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, відповідно до правила конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом № 1697-VII.

Таким чином, у пункті 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 відповідно до Закону № 113-ІХ).

Відтак системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу II Закону № 113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Аналогічна правова позиція наведена у численних постановах Верховного Суду, зокрема у справах за № 160/6596/20, № 200/5038/20-а, № 140/3790/19, № 280/4314/20, і суд не вбачає достатніх правових підстав відступати від таких висновків щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах.

Крім того, суд враховує, що статтею 51 Закону України "Про прокуратуру" передбачені загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Пункт 9 частини першої цієї статті встановлює, що прокурор звільняється з посади у разі, зокрема, ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Безпосередні умови звільнення прокурора з посади, передбачені статтями 52-60 цього Закону, норми яких корелюються з нормами щодо загальних умов звільнення, що встановлені частиною першою статті 51 цього Закону.

Зокрема, щодо приписів пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону, то їм корелюють положення статті 60 цього Закону, якими конкретизовано підстави звільнення прокурора з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною п`ятою статті 51 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

25.09.2019 набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

Отже, саме з 25.09.2019 особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42-1 частин першої-третьої статті 49-1, статті 74, частини третьої статті 121 Кодексу законів про працю України установлюються Законом України "Про прокуратуру".

Тому з 25.09.2019 саме цей Закон, а не Кодекс законів про працю України поширюється на спірні правовідносини між сторонами.

Відповідно до частини першої та другої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Таким чином, нормами Основного Закону закріплено положення про те, що організація та порядок діяльності прокуратури можуть визначатися лише законом.

При цьому суд звертає увагу, що йдеться про закон як такий, а не про спеціальний закон чи закон про прокуратуру.

Згідно з преамбулою до Закону України "Про прокуратуру" від 14.04.2014 № 1697-VII (з наступними змінами) цей Закон визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Водночас статтею 4 вказаного Закону, яка має назву "Законодавство про прокуратуру і статус прокурорів", передбачено, що правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З наведеного суд доходить висновку, що засади організації і діяльності прокуратури в Україні можуть регулюватися не лише Законом України "Про прокуратуру", але й іншими законами України.

Так, 19.09.2019 Верховною Радою України ухвалено Закон № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", який набрав чинності 25.09.2019 і яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Відповідно до пункту 6 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII.

Окрім того, пунктом 19 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII за умови, зокрема, прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Таким чином, законодавець, ввівши в дію процедуру реформування органів прокуратури, визначив, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та очевидно й недвозначно окреслив умову продовження служби успішне проходження атестації.

Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю, що спростовує доводи позивача про порушення принципу правової невизначеності.

Водночас запроваджена Законом № 113-ІХ атестація прокурорів стосується усіх прокурорів, які виявили намір пройти атестацію, а тому не може вважатись протиправною чи такою, що носить дискримінаційних характер стосовно позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Тобто однією з гарантій незалежності прокурора є вимога про можливість його звільнення з посади лише з підстав, передбачених законом.

Суд зауважує, що Закон № 113-ІХ прямо передбачає наслідки неуспішного проходження прокурором атестації у вигляді звільнення із займаної посади.

Тобто, за думкою законодавця, оскільки Закон № 113-ІХ передбачає реформування системи органів прокуратури та створення, зокрема, окружних прокуратур на базі місцевих, з обов`язковою умовою переведення до них прокурорів місцевих прокуратури за результатами успішного проходження ними атестації, то, у випадку не проходження такої атестації, відповідний прокурор місцевої прокуратури підлягає звільненню з посади.

Отже, юридичним фактом, що зумовив звільнення позивачки на підставі зазначеної норми, є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Судом встановлено, що наказом керівника Вінницької обласної прокуратури № 1358к від 20.10.2021 позивачку звільнено з посади прокурора Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області та органів прокуратури відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ з 29.10.2021.

Підстава прийняття вказаного наказу рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур від 13.09.2021 за № 24.

На думку суду, таке формулювання причин звільнення позивачки з посади та органів прокуратури жодним чином не вказує на підстави звільнення, визначенні пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, а саме: прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відтак підстави, за яких звільнено позивачку з посади та органів прокуратури, жодним чином не пов`язуються з підставами, за яких можлива виплата вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України.

При цьому суд враховує, що позивачка не оскаржила наказ керівника Вінницької обласної прокуратури № 1358к від 20.10.2021 про її звільнення з посади прокурора та органів прокуратури, тобто погодилася з підставами її звільнення (підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ).

Щодо посилань позивачки на практику Верховного Суду, зокрема, у постановах від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 у справі № 260/1890/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20, від 18.02.2021 у справі № 640/23379/19, від 25.02.2021 у справі № 640/8451/20, від 26.02.2021 у справі № 1.380.2019.006923, то суд зауважує, що спірним питанням у цих справах було питання виплати вихідної допомоги, передбаченої нормами статті 44 КЗпП України, при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Тобто Верховний Суд висловлював правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України у спорах, що виникали у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури саме на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII через призму положень пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX.

Такі висновки не можуть бути застосовані у цій справі, оскільки підстави звільнення позивачів у вищенаведених справах є відмінними від підстав звільнення позивачки ОСОБА_1 у цій адміністративній справі.

Отже, оскільки позивачку не було звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, і норми чинної на день звільнення позивачки редакції пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX не передбачали будь-якого посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, то відсутні законодавчі підстави для нарахування та виплати позивачці спірної вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України при звільненні з посади прокурора та органів прокуратури.

Суд вважає, що звільнення позивачки на підставі пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX через наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, відмінне від підстав звільнення, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), та не пов`язане з такою підставою звільнення і за своїм змістом не тотожне підставам звільнення, передбаченим пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з якими пов`язується виплата вихідної допомоги працівнику у розмірі середньої заробітної плати.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що дії Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачці вихідної допомоги при звільненні є правомірним.

Отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача протиправними та похідних від позовних вимог про стягнення на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні.

Крім того, не може бути задоволена позовна вимога позивачки щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.10.2021 по день ухвалення рішення, оскільки судом не встановлено фактів затримки розрахунку при звільненні позивачки з посади та органів прокуратури чи виплати заробітної плати при звільненні у неповному обсязі.

Підсумовуючи, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у конкретних публічно-правових відносинах.

Водночас статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у своєму рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Що стосується "порушеного права", за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а та від 29.06.2021 у справі № 1.380.2019.000578.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивачка немає права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );

2) представник позивачки: адвокат Тишківський Сергій Леонідович (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса для листування: вул. Магістратська, 84, офіс 25, м. Вінниця, 21020);

3) відповідач: Вінницька обласна прокуратура (, місцезнаходження: вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050).

Повне судове рішення складено 25.03.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович