Справа № 340/9335/21
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2022-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/9335/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кармазиної Т.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо невиплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 304406,76 грн. середньою заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с.35).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 проходив службу в ОВС з 14.05.1998 по 06.11.2015 та в поліції з 07.11.2015 по 27.11.2018. Наказом ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням). Згодом на виконання судових рішень в адміністративній справі №340/855/19, наказом ГУНП в Кіровоградській області №17 о/с від 15.01.2020 року змінено підставу звільнення позивача зі служби в поліції (через хворобу) та дату звільнення позивача зі служби в поліції (з "16.11.2018 року" на "27.11.2018 року"). Вказує, що рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.04.2021, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. На виконання даного рішення суду, відповідачем 25.10.2021 перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 2939,61 грн. Отже, на думку представника позивача, оскільки відповідач здійснив виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, лише 25.10.2021, то наявна затримка розрахунку при звільненні з 27.11.2018 по 25.10.2021 та відповідач повинен нести відповідальність, передбачену ст.ст.116, 117 КЗпП України, виплативши позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнаються в повному обсязі (а.с.40-42). Так, відповідач вказує, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14.05.1998 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 року по 27.11.2018 - в Національній поліції України.

Наказом т.в.о. начальника ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року капітана поліції старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Олександрійського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_1 з 16.11.2018 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". (а.с.49)

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року у справі №340/855/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2019 року, за позовом ОСОБА_1 , змінено наказ т.в.о. начальника ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року в частині формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , вказавши замість пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", належну причину - пункт 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", та змінивши дату звільнення, вказавши замість "16 листопада 2018 року" належну дату - "27 листопада 2018 року".

На підставі вказаного рішення суду, начальником ГУНП в Кіровоградській області видано наказ №17 о/с від 15.01.2020 року щодо часткової зміни пункту наказу ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року, в частині формулювання підстави та дати звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, зокрема, замінено слова та цифри "за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням)" на слова та цифри "за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції)", слова та цифри "16 листопада 2018 року" - на слова та цифри - "27 листопада 2018 року"; слово та цифру "17 днів" на слово та цифру "28 днів". (а.с.50)

Позивач під час проходження служби отримав статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 06 травня 2016 року. (а.с.7)

При цьому, судом встановлено, що позивачу відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася, зокрема грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звертався до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року у справі №340/2493/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.08.2021, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а.с.13-19, 20-25).

На виконання вищевказаного судового рішення, відповідачем нарахована та 25.10.2021 виплачена позивачу компенсація, про що свідчить платіжне доручення №5607 від 25.10.2021 та лист відповідача від 28.10.2021 №Л-118/05/28-21 (а.с.27).

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно зі статтею 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Частиною 2 статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з частинами 9, 10 статті 93 Закон України "Про Національну поліцію" поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Частинами 1, 2 статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №260 від 06.04.2016 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (надалі - Порядок №260, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пунктів 3, 4, 6, 7 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 9 розділу І Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Пунктом 11 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Згідно з пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Відповідно до приписів ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на ч.ч.2, 3 ст.2 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. №108/95-ВР додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.01.2019 р. у справі №910/4518/16.

При цьому, у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Водночас, суд враховує, що зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою звільненою зі служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 17.07.2019 у справі 823/615/16, від 22.11.2019 у справі №360/1631/19.

Щодо посилання відповідача на те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження заробітної плати, з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010, суд зазначає.

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Так, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду від 26.02.2020 у постанові по справі №821/1083/17 (провадження 11-1329апп18) дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі й компенсацію за невикористані дні відпустки. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічну правову позицію з цього питання висловлено Верховним Судом України в постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Суд зазначає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 сформулював правовий висновок про те, що застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати належних військовослужбовцю сум на день виключення особи зі списків особового складу частини.

Судом встановлено, що 27.11.2018 року позивача звільнено зі служби в поліції через хворобу. У цей день відповідач не провів з позивачем повний розрахунок та не виплатив йому суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, що встановлено рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року у справі №340/2493/20.

На виконання рішення суду в адміністративній справі №340/2493/20 суми компенсації нараховані та виплачені позивачеві 25.10.2021 року у розмірі 2939,61 грн., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2018 року по день фактичного розрахунку 24.10.2021 року.

Суд враховує, що період затримки розрахунку при звільненні потрібно розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником (з дня звільнення), до дня фактичного проведення такого розрахунку.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні позивача (затримка виплати компенсації) розраховується з 28.11.2018 по 24.10.2021 та складає 1062 календарних дня.

Враховуючи зміст довідки відповідача від 15.12.2021 №2681/28/03-2021, відповідно до якої розмір середньомісячного грошового забезпечення позивача складає 9246,69 грн., середньоденна сума грошового забезпечення на день звільнення останнього становить 303,17 грн. (а.с.44).

Отже, розмір середнього заробітку позивача, розрахований за правилами Порядку №260, за період з 28.11.2018 по 24.10.2021 становить 321966,54 грн. (303,17 х 1062), що в 110 разів перевищує суму грошової компенсації (2939,61 грн.), невиплатою якої у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Суд враховує, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу. При цьому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

У постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20) Верховний Суд вказав, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дав змогу Верховному Суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямопропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд враховує наступні обставини.

Відповідно до довідки відповідача від 17.12.2021 №2689/28/03-2021, при звільненні (27.11.2018) ОСОБА_1 нараховано та виплачено:

грошове забезпечення в сумі 3683,37 грн., а саме: посадовий оклад - 1333,33 грн.; оклад за спеціальне звання - 960 грн.; надбавку за стаж служби - 917,33 грн., надбавка за службу в умовах режимних обмежень - 200 грн., індексація - 348,56 грн. та утримано премію за 1 календарний день служби у жовтні 2018 року у розмірі 75,85 грн. у зв`язку з відстороненням від виконання службових обов`язків з 31.10.2018 року;

грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки - 4902,91 грн.;

одноразову грошову допомогу при звільненні - 43226,14 грн. (а.с.45),

а також враховуючи виплати за рішеннями суду:

у лютому 2020 року донараховано позивачу грошове забезпечення за 11 календарних днів служби у листопаді 2018 року: посадовий оклад - 916,67 грн., оклад за спеціальне звання - 660 грн., надбавку за стаж служби - 630,67 грн., надбавку за службу в умовах режимних обмежень - 137,50 грн., індексацію - 239,64 грн., усього - 2584,48 грн.;

донараховано одноразову грошову допомогу при звільненні - 23921,36 грн., яку після утримання 1,5 % військового збору виплачено у сумі 23562,53 грн.;

компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 2939,61 грн.,

загальна сума виплат, належних позивачеві при звільненні, становить 81257,87 грн.

Таким чином, невиплачена позивачу під час звільнення компенсація у розмірі 2939,61 грн. становить 3,62% від суми виплат, належних позивачеві при звільненні.

Визначаючи у цій справі розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд приймає до уваги, що на момент звільнення позивача зі служби в поліції (27.11.2018) він не звертався до відповідача з вимогою виплатити належні йому суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Вирішення спору про нарахування та виплату цих сум у судовому порядку позивач ініціював лише у липні 2020 року, тобто через 1 рік 7 місяців після свого звільнення, що вплинуло на тривалість періоду затримки (прострочення) виплати сум компенсації. Суд також враховує розмір та істотність частки цих сум порівняно із загальним розміром сум, належних до виплати при звільненні та сумою середнього заробітку, розрахованого за період затримки (прострочення) виплати сум компенсації.

На підставі викладеного, та враховуючи правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20), суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат, може вважатися виплата у розмірі 2939,61 грн., яка є рівноцінною сумі виплат, несплатою яких у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Зважаючи на викладене підлягає задоволенню позов в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2018 по 24.10.2021 протиправною та належним способом захисту позову у цій частині буде стягнення вказаної вище суми на користь позивача. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати на сплату судового збору сторонами у справі не понесені.

Разом з тим, представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати у справі, зокрема витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно ч.1 ст.132 КАКС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із підготовкою до розгляду справи (п.п.1, 5 ч.3 ст.132 КАС України).

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем надано суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 30.03.2019, згідно умов якого адвокатське об`єднання "Усатенко і Усатенко" бере на себе зобов`язання в інтересах ОСОБА_1 (Клієнт) надавати йому професійну правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а Клієнт зобов`язується сплатити грошову винагороду (гонорар) адвокатському об`єднанню за надання правової допомоги, а також фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього договору. Також, надано додаткову угоду від 10.01.2022 до договору про надання професійної правничої допомоги, згідно якої розмір гонорару за надання консультацій, складення заяв по суті справи, складення заяв з процесуальних питань, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються погодинно згідно з розрахунком і становить 4500,00 грн. (а.с.58-59).

До того ж, представником позивача надано суду розрахунок від 10.01.2022 до зазначеного договору про надання професійної правничої допомоги, в якому вказаний детальний опис робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатським об`єднанням на виконання (надання) зазначених послуг, який становить 6 годин, а також вартість таких послуг - 4500,00 грн. (а.с.60).

У даному розрахунку до договору про надання правової допомоги наведений такий опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та їх вартість: надання ОСОБА_1 правової інформації адвокатом, консультацій і роз`яснень з питань порядку розрахунку при звільненні та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (1 год.) - 500,00 грн.; опрацювання матеріалів та складення позовної заяви від імені ОСОБА_1 до ГУНП в Кіровоградській області до Кіровоградського окружного адміністративного суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку - (3 год.) - 2500,00 грн.; надання додаткових пояснень від імені ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду - (2 год.) - 1500,00 грн.

Крім того, позивачем надано суду акт приймання - передачі від 10.01.2022 до договору про надання професійної правничої допомоги від 30.03.2019, в якому зазначено про виконання адвокатським об`єднанням "Усатенко і Усатенко" взяті на себе зобов`язання по наданню професійної правничої допомоги, а Клієнт прийняв виконання на суму 4500,00 грн., і зауважень не має (а.с.61).

На підтвердження оплати Клієнтом отриманих ним послуг адвокатського об`єднання, згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 30.03.2019, позивачем надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера №7 від 10.01.2022 на суму 4500,00 грн. (а.с.62).

Отже, вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд, враховуючи предмет спору та виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, а також часткове задоволення позову, вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 2500,00 грн.

Керуючись ст.ст.132, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (25006, м.Кропивницький, вул.В.Чміленка, 41, ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2939,61 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) здійснені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області ().

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Т.М. Кармазина