Справа № 300/5037/21
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2022-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/5037/21 пров. № А/857/22260/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Хобор Р.Б.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оріана» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року у справі №300/5037/21 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Оріана» до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), треті особи Фонд державного майна України, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний», Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Українсько-канадське спільне підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» про визнання протиправними дій, скасування постанов та зобов`язання до вчинення дії (головуючий суддя першої інстанції - Гундяк В.Д., час ухвалення -10.07 год., місце ухвалення - м. Івано - Франківськ, дата складання повного тексту - 12.11.2021 р.),-

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство «ОРІАНА» звернулося до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (надалі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд державного майна України, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк Південний, Публічне Акціонерне Товариство «АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ ПРОМИСЛОВО-ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК» про визнання протиправними дій, скасування постанов за №66091701 від 26.08.2021, за №66091701 від 01.09.2021 та зобов`язання відповідача зупинити виконавче провадження №66091701.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржені рішення прийняті відповідачем з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження», оскільки АТ «ОРІАНА» включено та перебуває у переліку об`єктів великої приватизації державної власності згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.01.2019 за №36-р. Арештований розрахунковий рахунок використовується для виплати заробітної плати та сплати ПДВ, тому вищевказані постанови прийняті протиправно, а відтак їх слід визнати незаконними та скасувати. Крім цього просив суд зобов`язати відповідача зупинити виконавче провадження за №66091701.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції позивачем подана апеляційна скарга, а якій зазначає, що таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Зокрема суть доводів апелянта зводиться до того, що включення AT «ОРІАНА» до об`єктів великої приватизації є у відповідності до ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» безумовною підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, що підтверджується судовою практикою та матеріалами інших виконавчих проваджень.

Крім цього, апелянт вказує на те, що головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Іваночко В.Ю. порушено підвідомчість виконання рішень, відповідно винесена Постанова про поновлення вчинення виконавчих дій за ВП №66091701 від 26.08.2021р. та Постанова про арешт коштів боржника за ВП №66091701 від 01.09.2021р. є неправомірними і такими що підлягають скасуванню.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що всі виконавчі дії та порядок їх вчинення визначені Законом України «Про виконавче провадження», доступ для відома до яких мають сторони виконавчого провадження через відповідну систему виконавчих проваджень. Стягнення коштів виконавчою службою здійснюється виставленням відповідних платіжних вимог до банківських установ, передування яких слугує постанова про накладення арешту на кошти боржника із зазначенням загального розміру заборгованості, встановленого рішенням суду, яке виконується, а тому державний виконавець обмежений та не може вийти за межі суми стягнення а банківська установа в свою чергу не може виконати платіжні вимоги виконавця більші за суму коштів, на яку накладено арешт. Враховуючи наведене, беручи до уваги викладене, апеляційна скарга та її доводи на думку Відповідача є безпідставною, не доведеною та не обґрунтованою а тому підлягає відхиленню а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали, що відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що рішенням Господарського суду Львівської області від 21.04.2021 у справі №914/1126/14(914/605/20) стягнуто з акціонерного товариства «ОРІАНА» на користь Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» 13 337 052,28 грн. вексельного боргу. На примусове виконання вказаного рішення Господарським судом Львівської області 24.05.2021 видано наказ.

21.07.2021 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (надалі - головний державний виконавець) винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у ВП №66091701 з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 за №914/1126/14(914/605/20) до виключення АТ «ОРІАНА» з переліку об`єктів великої приватизації державної власності.

18.08.2021 року ухвалою Господарського суду Львівської області по справі №914/1126/14(914/605/20) за результатами розгляду скарги Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Чорній М.В. на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яка полягає у неперерахуванні стягувану списаних з рахунків боржника коштів у межах виконавчого провадження № 66091701 по виконанню рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.2021 у справі № 914/1126/14(914/605/20) та зобов`язано усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом перерахунку стягнутих коштів, які знаходяться на рахунку для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, на рахунок Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» (ідентифікаційний код 20774324).

26.08.2021 головним державним виконавцем винесена постанова про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №66091701 з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 за №914/1126/14(914/605/20) щодо стягнення з АТ «ОРІАНА» на користь Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» 13 337 052,28 грн. вексельного боргу.

Крім того, головним державним виконавцем винесена постанова від 01.09.2021 за №66091701 про арешт коштів боржника, згідно якої накладено арешт на грошові кошти АТ «ОРІАНА», що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів - 5 125 768,58 грн.

Позивач, вважаючи дії та оскаржені постанови відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішень, та неупереджено.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка 17.07.1997 ратифікована Україною, та відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аналогічні положення містить і Закон України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 13 якого встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, відповідно особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки протилежне суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 за №1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів ( ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 13 цього ж Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом ( ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є в тому числі звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами та заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем.

Щодо наявності підстав для зупинення вчинення виконавчих дій.

Порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону №1404-VIII, відповідно до пункту 12 частини 1 якої виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Наведені зміни були внесені в статтю 34 Закону № 1404-VIII Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 №2269-VIII (надалі - Закон N2269-VIII), який набрав чинності з 07.03.2018 року.

Частиною 1 статті 3 Закону №2269-VIII визначено, що законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості приватизації об`єктів державної власності можуть встановлюватися виключно законами.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» до об`єктів великої приватизації належать об`єкти державної або комунальної власності (єдині майнові комплекси державних підприємств та пакети акцій (часток) суб`єктів господарювання, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі), вартість активів яких згідно з даними фінансової звітності за останній звітний рік перевищує 250 мільйонів гривень.

З матеріалів справи слідує, що наказом Фонду державного майна України №769 від 08.06.2018 прийнято рішення про приватизацію державного пакета акцій розміром 99,9988% статутного капіталу АТ «ОРІАНА».

Також судом встановлено, що підставою для зупинення виконавчих дій по примусовому виконанню виконавчого провадження №66091701 є розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 січня 2019 року №36-р «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності». До вказаного переліку увійшло АТ «ОРІАНА».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами відповідача та зазначає, що при включенні позивача до переліку об`єктів великої приватизації не було визначено ні порядку, ні строків, в тому числі і граничних, приватизації AT «ОРІАНА».

Крім цього, як уже зазначалось вище, судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

З урахуванням того, що ухвалою Господарського суду Львівської області по справі №914/1126/14(914/605/20) визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яка полягає у неперерахуванні стягувачу списаних з рахунків боржника коштів у межах виконавчого провадження №66091701 по виконанню рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.2021 у справі №914/1126/14(914/605/20) та зобов`язано усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом перерахунку стягнутих коштів, які знаходяться на рахунку для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, на рахунок Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» (ідентифікаційний код 20774324), відповідно 26.08.2021 головним державним виконавцем винесена постанова про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №66091701 з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 за №914/1126/14(914/605/20) щодо стягнення з АТ «ОРІАНА» на користь Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» 13 337 052,28 грн. вексельного боргу.

Таким чином, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-ІІ); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999- V).

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що зупинення виконавчого провадження, з даної підстави не відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та діючому в Україні конституційному принципу верховенства права, тому за таких обставин законних підстав зупинення вчинення виконавчих дій вищевказаного виконавчого провадження у відповідача відсутній.

Крім цього, положення пункту 12 частини 1 статті 34 Закону №1404-VIII слід застосовувати з урахуванням особливостей приватизації підприємств, встановлених Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 N 2269-VIII.

Оскільки при включенні позивача до переліку об`єктів великої приватизації не було визначено ні порядку, ні строків, в тому числі і граничних, приватизації АТ «ОРІАНА», а сам лише факт включення АТ «ОРІАНА» до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, не є безумовною умовою для зупинення виконавчого провадження, відповідно зупинення виконавчого провадження з даної підстави не відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та діючому в Україні конституційному принципу верховенства права.

За таких обставин на переконання суду обов`язок зупинення вчинення виконавчих дій вищевказаного виконавчого провадження у відповідача відсутній.

Щодо арешту коштів боржника.

Частиною 4 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до частин 1-3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Частиною 4 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадків, передбачених пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

З матеріалів справи слідує, що постановою від 01.09.2021 накладено арешт на грошові кошти АТ «ОРІАНА», які містяться на відкритих рахунках, крім коштів, зокрема, що містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику.

Отже, із оскарженої постанови слідує, що державний виконавець оскарженою постановою передбачив обмеження накладення арешту на рахунки позивача, та, як наслідок, державний виконавець при прийнятті постанови про арешт коштів боржника від 01.09.2021 діяв з дотриманням норм Закону України «Про виконавче провадження» та в межах визначених повноважень.

Крім цього, належних та допустимих доказів, на підтвердження посилання позивача що розрахунковий рахунок, на який накладено арешт, використовується виключно для виплати заробітної плати та сплати ПДВ, останнім не надано та не підтверджено.

Крім цього, як вже зазначено судом вище, положеннями частини 4 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається.

Також апеляційний суд зазначає, що правомірність вчинення виконавчих дій відповідачем в цілому вже досліджувалось неодноразово та надавалось оцінку щодо їх зупинення Івано-Франківським окружним судом в справах № 300/2077/19 та № 300/1217/19 рішенням якого скасовано постанову заступника начальника Калуського міськрайонного відділу ДВС від 23.08.2019 про зупинення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 57937452 з примусового виконання виконавчого листа №0940/1631/18 виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом 10.12.2018, також визнано бездіяльність Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо стягнення з AT "Оріана" за виконавчими листами суду поточних боргів протиправною та зобов`язано відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження" вчинити всі дії по стягненню за виконавчими листами суду з AT "Оріана" поточних боргів в користь позивача. Вказані рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду не оскаржувались сторонами та набрали законної сили і в подальшому були виконані Калуським MP ДВС Івано-Франківської області.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах Алпатов та інші проти України , Робота та інші проти України, Варава та інші проти України, ПМП Фея та інші проти України ), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Європейський суд з прав людини 19.03.1997 у справі Горнсбі проти Греції наголосив, що, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши оскаржені позивачем дії та рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що такі відповідають критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати, що такі дії та рішення є протиправними, а натомість вказують на те, що такі прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України та підстав для визнання його протиправними та скасування не вбачається.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішень, та неупереджено.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оріана» - залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року у справі №300/5037/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 25.03.2022