Справа № 340/4004/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2022-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 березня 2022 року м. Дніпросправа № 340/4004/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року

у справі № 340/4004/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні - невиплату в день виключення із списків Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (13.04.2021) компенсації за неотримане речове майно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 13.04.2021 по день фактичного розрахунку 17.06.2021 в розмірі 67405,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на день виключення позивача із списків особового складу йому належала до виплати грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 25426,88 грн. Відповідачем протиправно не виплачена сума компенсації за належні до видачі предмети речового майна відповідно до поданого позивачем 13.04.2021 рапорту після звільнення. Оскільки повний розрахунок грошового забезпечення з позивачем проведено лише 17.06.2021, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за затримку виплати коштів при звільненні.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 позов задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачеві в день виключення із списків Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (13.04.2021) компенсації за неотримане речове майно.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь - ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 13.04.2021 по день фактичного розрахунку 17.06.2021 в розмірі 67405,80 грн.

Суд виходив з того, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, внаслідок чого у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Сума середнього заробітку, що належить до стягнення, розрахована судом у розмірі 67405,80 грн., виходячи із кількості днів затримки розрахунку (66 днів) помноженого на середньоденне грошове забезпечення позивача (1021,30 грн.)

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Скаржник зазначає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень положення статтей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що підтверджується позицією Верхового Суду у постанові від 24.01.2018 № 807/1502/15 і висновками Європейського суду з прав людини, викладеними в рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України». Також відповідач вважає, що приписи статті 116, 117 КЗпП України взагалі не розповсюджуються на спірні правовідносини, адже компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Позивач вважає висновки відповідача необґрунтованими, такими, що зроблені на підставі самостійного тлумачення норм законодавства.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 01.03.2021 №71 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 23.03.2021 № 295к позивача з 23.03.2021 звільнено з займаної посади та направлено для зарахування на військовий облік до Кропивницького територіального центру комплектування та соціальної підтримки Кіровоградської області.

Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 02.04.2021 № 366к внесено зміни до наказу від 23.03.2021 року № 295к та доповнено таким абзацом: «виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, право на яке наступило, відповідно до довідки начальника речової служби військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2021 року № 46 у розмірі 25426,88 грн.»

У квітні 2021 року позивач на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 подав рапорт (отриманий 13.04.2021) про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна, до якого долучив копії наказів від 23.03.2021 № 295к та від 02.04.2021 № 366к.

Фактична виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснена відповідачем 17.06.2021 в розмірі 25426,88 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби компенсації за належні до отримання предмети речового майна протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2021 (день отримання відповідачем рапорту позивача від 02.04.2021) по 17.06.2021 (день фактичного розрахунку).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що при звільненні з військової служби позивач мав прав на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Таке право обумовлене законодавчо встановленим обов`язком відповідача виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини (зокрема, ч.1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ, п. 2 п.4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178).

Щодо застосування у спірних відносин положень законодавства про працю суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, виходить з того, що оскільки спеціальним законодавством у сфері проходження військової служби не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд першої інстанції за наявних у справі доказів встановив і це не спростовано відповідачем, що напередодні звільнення позивач звертався до відповідача із рапортом з приводу розрахунку та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Отже, грошова компенсація за недоотримане речове майно, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби. Факт її не виплати в установлений строк, є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, що немає жодних підстав вважати, що у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розцінюватися як підстава для неможливості застосування положень ст..117 КЗпП України у спірному випадку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 21.07.2021 у справі №340/996/20.

Також суд апеляційної інстанції враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, згідно якому з посиланням на постанову від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України в постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27 квітня 2016 року в справі №6-113цс16).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже вказане вище свідчить про право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, з урахуванням, зокрема, таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У наведеній вище постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а вказано, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Встановлені обставини свідчать про те, що 17.06.2021 на банківську карту позивача від відповідача надійшли кошти у сумі 25045,48 грн., що з урахуванням утримання військового збору (1,5%) свідчить, що відповідачем виплачена грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна, тобто здійснено остаточний розрахунок з позивачем.

Отже періодом затримки розрахунку позивачем визначений період з 13.04.2021 (день отримання командиром Військової частини НОМЕР_1 рапорта позивача разом з доданим наказом від 02.04.2021 № 366к ) по 17.06.2021 (день фактичного розрахунку) 66 днів.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до наведеної норм сума середнього заробітку, що належить до стягнення, розрахована судом першої інстанції у розмірі 67405,80 грн., виходячи із кількості днів затримки розрахунку (66 днів) та середньоденного грошового забезпечення позивача (1021,30 грн.)

Між тим, суд апеляційної інстанції вважає, що вказана сума 67405,80 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суму належної позивачеві при звільнені компенсації за належні до видачі предмети речового майна 25426,88 грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі суми невиплаченої позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно 25426,88 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції бере до уваги такі обставини: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини, за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, від 15 вересня 2015 року по справі № 21-1765а15, яка є обов`язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 у справі № 340/4004/21 скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 67405,80 грн., прийняти нове рішення в цій частині про часткове задоволення позову.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2021 по 17.06.2021 у розмірі 25426,88 грн.

В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року у справі № 340/4004/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко