Справа № 280/2300/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2022 року м. Дніпросправа № 280/2300/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року в адміністративній справі №280/2300/21 (головуючий суддя першої інстанції Сіпака А.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 23.03.2021 року звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому просила скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.04.2019 року №0-0830, №0-0830 та №0-0830.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 07.05.2018 року не являється власником житлового будинку, а тому відсутні підстави для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25.04.2019 року №0-0830 форми «ф» на суму 27581,94 грн..

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25.04.2019 року №0-0830 форми «ф» на суму 1121,77 грн..

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25.04.2019 року №0-0830 форми «ф» на суму 1071,89 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга містить лише посилання на норми Податкового кодексу України та не містить критики рішення суду першої інстанції та обгрунтувань, за яких відповідач не погоджується із рішенням суду.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подала.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу - ОСОБА_1 на праві власності належали об`єкти нерухомого майна: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 589,50 кв.м.; житлова квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 57,96 кв.м. та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа 60,70 кв.м..

ГУ ДПС у Запорізькій області у відповідності до положень пп. 54.3.3 п. 54.3 статті 54, пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України 25.04.2019 року винесені податкові повідомлення-рішення по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік:

- № 0-0830 на суму 1685,45 грн.;

- № 0-0830 на суму 41368,58 грн.;

- № 0-0830 на суму 1609,37 грн., які направлені на адресу платника засобами поштового зв`язку та отримані останньою 10.06.2019 року.

Не погодившись з вказаними рішеннями податкового органу, позивач оскаржила їх до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно із п.п.266.1.2 п.266.1 ст 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до п.п.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України база оподаткування об`єкта/ об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів; в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що на фізичних та юридичних осіб, в тому числі нерезидентів, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості покладається обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки

Як зазначалось вище, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та нарахування позивачу податкових зобов`язань стала наявність у у останньої на праві власності об`єктів житлової нерухомості, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 589,50 кв.м.; житлова квартира розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 57,96 кв.м. та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа 60,70 кв.м..

З матеріалів справи вбачається, що на підставі акта №43185245 державного виконавця про передачу майна в рахунок погашення боргу від 20.03.2018 року стягувачу (ПАТ «Фідобанк») належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку літ. А-2, що знаходиться за адресою:, АДРЕСА_1 , загальною площею 589,5 кв.м., оскільки майно не реалізоване/торги не відбулися і стягувач ПАТ «Фідобанк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 .

Вказана обставина підтверджується свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. від 07.05.2018 року (а.с.5).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №123119725 об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 589,5 кв.м., з 07.05.2018 року належить на праві власності ПАТ «Фідобанк» (а.с.6).

Відтак, на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 589,5 кв.м право власності від позивача перейшло новому власнику 07.05.2018 року.

Вказані обставини податковим органом в апеляційній скарзі не спростовано.

Відповідно до п.п.266.8.1. п.266.8 ст.266 ПК України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

З наведеного вбачається, що загальна площа об`єктів оподаткування, що належала ОСОБА_1 до 07.05.2018 року складала 708,16 кв.м. та відповідно до пп.п. 266.4.1 п. 266.4 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування до 01.05.2018 року є площа об`єктів нерухомості загальною площею 528,16 кв.м (708,16-180).

Оскільки з 07.05.2018 року позивач є власником нерухомого майна, а саме: житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,96 кв.м: та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 60,70 кв.м., що загалом складає 118,66 кв.м., (меньше ніж 180 кв.м), тому вказане нерухоме майно не є об`єктом оподаткування.

Відтак, апеляційний суд зазначає, що для позивача податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік повинен розраховуватись за період з 01.01.2018 року по 30.04.2018 року, виходячи із загальної площі 528,16 кв.м., а тому розмір податкових зобов`язань по спірним податковим повідомленням-рішенням повинен бути зменьшений пропорційно до часу вказаного періоду оподаткування.

Таким чином апеляційний судд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та скасування податкових повідомлень-рішень в їх частинах, а саме: на суму 27581,94 грн. у податковому повідомленні-рішенні №0-0830, на суму 1121,77 грн. у податковому повідомленні-рішенні №0-0830, на суму 1071,89 грн. у податковому повідомленні-рішенні №0-0830.

В частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не перевіряється.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки судом апеляційної рішення суду першої інстанції залишено без змін, то відповідно до частини 6 статті 139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року в адміністративній справі №280/2300/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року в адміністративній справі №280/2300/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак