Справа № 580/342/21
Суддя: Анжеліка БАБИЧ
Дата ухвалення: 2022-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року справа № 580/342/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Зерщикової Т.В.,

позивач не прибула,

представника відповідача - Олійник І.А.(у порядку самопредставництва),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

28.01.2021 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі - позивач) подала у Черкаський окружний адміністративний суд позов до Черкаської обласної прокуратури (18000, м.Черкаси, бульв.Шевченка, буд.286; ) (далі - відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльності в частині невиплати їй вихідної допомоги при звільненні 30.12.2020;

стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 21025,41грн.

В обґрунтування позову зазначено, що в день звільнення та на дату звернення з позовною заявою, відповідач всупереч вимог закону не провів із нею остаточний розрахунок та не виплатив усі належні виплати, а саме вихідну допомогу при звільненні.

Ухвалою від 01.02.2021 Черкаський окружний адміністративний суд відкрив загальне позовне провадження у справі та призначив підготовче засідання на 17 лютого 2021 року на 14 год. 00 хв.

15.02.2021 на адресу суду надійшов відзив відповідача з проханням у задоволенні позову відмовити повністю. Оскільки позивач звільнений на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» із-за рішення про неуспішне проходження атестації, відсутні підстави для виплати їй вихідної допомоги при звільнені. Стверджує, що вказаний закон такої виплати не передбачає.

17.02.2021 ухвалою суд відклав розгляд підготовчого засідання та призначив судове засідання на 25 лютого 2021 року о 12:00 год.

Ухвалою від 25.02.2021 суд зупинив провадження у справі до часу набрання законної сили рішенням Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/224/21 у спорі між тими ж сторонами щодо поновлення позивача на посаді.

03.12.2021 ухвалою суд призначив підготовче засідання у справі №580/342/21 для вирішення питання можливості поновити провадження у справі та продовжити її розгляд на 19 січня 2022 року о 12 год. 00 хв.

Ухвалами від 19.01.2022 суд поновив провадження у справі, відклав її розгляд та призначив судове засідання на 08 лютого 2022 року о 12:00 год.

08.02.2022 ухвалою суд закрив підготовче провадження у справі та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 17 березня 2022 року о 11:00 год.

Суд долучив до матеріалів адміністративної справи всі подані учасниками докази, задовольнив клопотання позивачки про розгляд справи за її відсутності.

Ухвалою від 22.12.2020 суд зупинив провадження у справі до часу набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/23454/19

Дослідивши письмові докази, оцінивши заявлені доводи, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке.

З трудової книжки НОМЕР_2 суд установив, що позивачка працювала на різних посадах в органах прокуратури.

Наказом Черкаської обласної прокуратури від 23.12.2020 №712к її звільнено з посади прокурора Уманської місцевої прокуратури Черкаської області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020.

Розрахунковим листом за грудень 2020 року підтверджується виплата позивачу грошового забезпечення за грудень 2020 року, компенсація за невикористану відпустку за 50 днів, що в сумі нарахувань становить 34193,00грн.

19.01.2021 Черкаська обласна прокуратура видала позивачу довідку №21-22вих-21 про виплату їй заробітної плати за жовтень-листопад 2020 року та обчислену відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 №100 середньоденну заробітну плату, що становить 1001,21грн.

Позивач оскаржила згаданий наказ про своє звільнення до Черкаського окружного адміністративного суду (справа №580/224/21).

Окремо в судовому порядку звернулася щодо бездіяльності з невиплати їй допомоги при звільненні в цій справі.

Правомірність наказу Черкаської обласної прокуратури від 23.12.2020 №712к про звільнення позивачки з посади на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.12.2020 підтверджена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року у справі №580/224/21, що набрало законної сили 05.10.2021.

Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України) встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року в справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16, від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Законом №113-IX статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №113-IX внесені зміни також і до КЗпП України, а саме статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Аналіз вказаних норм у контексті питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 КЗпП України) при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» провів Верховний Суд у постанові від 27.01.2021 у справі №380/1662/20 щодо подібних правовідносин, розглядаючи касаційну скаргу, однією з підстав якої зазначено, що після внесення Законом №113-IX змін до Закону №1697-VII та КЗпП України відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Іншою підставою для касаційного оскарження слугувала незгода відповідача із розміром стягнутої на користь позивача вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, розрахунок якого не відповідає приписам Порядку №100.

Висновки Верховного Суду щодо застосування норм права обов`язкові для врахування судами нижчих інстанцій на підставі ч.5 ст.242 КАС України.

Позиція Верховного Суду полягає в наступному.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Внесені Законом №113-IX зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Верховний Суд дійшов висновку, що частиною п`ятою ст.51 Закону №1697-VII та частиною четвертою ст.40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Водночас у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19 і Верховний Суд у цій справ не вбачає підстав відступати від неї.

Оскільки на день звільнення Генеральною прокуратурою України не виплачена позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Верховний Суд зауважує, що приписами пункту 4 Постанови №100 визначено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Тому вказав на необхідність дослідження складових нарахованої та виплаченої заробітної плати для вірного обчислення середньоденної заробітної плати та середнього заробітку, як вихідної допомоги.

Врахувавши зазначені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги щодо протиправної бездіяльності, яка полягає у не вчиненні дій з нарахування та виплати їй вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку. Оскільки звільнення проводив відповідач, саме він допустив порушення її прав.

З приводу обчислення розміру середнього заробітку вихідної допомоги суд урахував відомості довідки відповідача №21-22вих-21 щодо розрахунку середньоденної заробітної плати, що становить 1001,21грн, та середньої заробітної плати в сумі 21025,41грн (1001,21грн*21 середня планова кількість робочих днів за жовтень-листопад 2020 року), які обчислені з дотриманням вимог Постанови №100.

Отже, позовна вимога щодо протиправної бездіяльності з приводу невиплати позивачу вихідної допомоги обґрунтована та підлягає задоволенню в розмірі 21025,41грн. Належним способом відновлення порушеного цього права є зобов`язання відповідача її нарахувати та виплати з вирахуванням податків і зборів. Позовна вимога її стягнути не обґрунтована, оскільки вказана сума коштів обчислена без вирахування податків та обов`язкових платежів та не була відповідачем нарахована як роботодавцем при звільненні, що є розпорядником бюджетних коштів.

Тому позовні вимоги обґрунтовані та задоволенню підлягають виключно у частині наявності підстав для зобов`язання відповідача виплатити позивачу вказану суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у вказаній сумі. Стягнення такої допомоги не є належним способом захисту, оскільки для її виплати позивач повинна здійснити нарахування та виплату обов`язкових податків та зборів.

Щодо клопотання позивача про допуск судового рішення до негайного виконання.

Перелік судових рішень, що підлягають негайному виконанню, врегульований ст.371 КАС України.

Зокрема, в ч.1 вказані ті, які негайно виконуються, в силу закону:

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності;

5) уточнення списку виборців;

6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань;

7) включення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції, виключення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій з такого переліку та надання доступу до активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1 - 4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Частина 2 вказаної статті передбачає види судових рішень, які суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення:

1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті;

2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання;

3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства;

4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

Оскільки предмет заявленого спору не стосується періодичних платежів та суд визнав необґрунтованими позовні вимоги в частині заявленого способу - стягнути кошти, підстави для негайного виконання рішення суду в цій справі відсутні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд урахував.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Зважаючи на відсутність доказів понесення позивачем судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2-20, 72-78, 132-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Черкаської обласної прокуратури, що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 21025,41грн.

Зобов`язати Черкаську обласну прокуратуру (18000, м.Черкаси, бульв.Шевченка, буд.286; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить без вирахування податків і зборів 21025,41грн (двадцять одну тисячу двадцять п`ять гривень сорок одну копійку).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копії рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Анжеліка БАБИЧ

Повний текст рішення виготовлений і підписаний 23.03.2022.