Справа № 813/2173/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2022-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року

справа №813/2173/18

провадження № П/813/2422/18

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Гулкевич І.З., секретар судового засідання Іванес Х.О., за участю : представника позивача Ворошилової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області до Публічного акціонерного товариства Червоноградського заводу залізобетонних виробів про стягнення коштів за податковим боргом,-

встановив:

Головне управління ДПС у Львівській області звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Червоноградського заводу залізобетонних виробів, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 14, Т.3) просить : стягнути податковий борг в розмірі 267806,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за відповідачем існує податковий борг, який виник внаслідок несплати узгоджених грошових зобов`язань з орендної плати з юридичних осіб. Відповідач у встановлені строки добровільно заборгованість не погасив. Оскільки вжиті позивачем заходи для погашення податкового боргу позитивного результату не дали, позивач у межах своїх повноважень звернувся до суду із цим позовом.

Представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву (а.с. 31-34, Т.3). Відповідач заперечує наявність податкового боргу в сумі, визначеній у довідці позивача від 16.05.2018 № 17999/10/13-01-17-09, зокрема, по податковій декларації з плати за землю за 2018 рік в сумі 100427,31 грн. (період нарахування 02.03.2018, 30.03.2018, 30.04.2018) з огляду на наступне. Так, 15 лютого 2018 року відповідачем до контролюючого органу подана звітна податкова декларація з плати за землю на 2018 рік, якою визначено річну суму орендної плати за землю на 2018 рік в розмірі 401 709,18 грн., щомісячно до нарахування за період з січня по грудень по 33 475,77 грн. 30 серпня 2018 року відповідачем до контролюючого органу подана уточнююча податкова декларація з плати за землю на 2018 рік, якою визначено уточнену річну суму орендної плати за землі на 2018 рік у розмірі 354347,61 грн., щомісячно до нарахування за період з січня по грудень по 29528,97 грн. Відповідно нараховане до зменшення податкове зобов`язання з орендної плати за землю за період з січня по грудень 2018 року на суму 47361,63 грн. Вказана декларація прийнята податковим органом 30.08.2018 року № згідно квитанції № 2. Відтак, оскільки відповідачем було подано уточнюючу декларацію з плати за землю на 2018 рік із зменшеною річною та щомісячними сумами до нарахування у 2018 року, податкове зобов`язання відповідача із орендної плати за землю за період січень-березень 2018 повинно становити 88586,91 грн. (нараховане у ІКП березень-квітень 2018) з підставою виникнення уточнююча податкова декларація з плати за землю від 30.08.2018 року № . Натомість позивач у довідці про суми податкового боргу платника податків зазначає, що сума податкового боргу позивача із орендної плати за землю з терміном сплати 02.03.2018, 30.03.2018, 30.04.2018 становить 100427,31 грн., який виник на підставі звітної податкової декларації з плати за землю № від 15.02.2018 року. Позивачем всупереч ст. ст. 49, 50, 87 Податкового кодексу України, уточненою декларацією від 30.08.2018 року № не зменшено (сплачено) раніше нараховані податкові зобов`язання із орендної плати за 2018 рік згідно податкової декларації з плати за землю № від 15.02.2018 року, а зараховано в сплату податкового боргу минулих років, який виник згідно податкового розрахунку земельного податку № від 17.02.2014 року. При цьому на дату такого зарахування вказаний борг був безнадійним та підлягав списанню (з моменту виникнення якого минуло 1095 днів). Відтак, у інтегрованій картці платника з орендної плати за землю за 2018 та 2019 рік міститься некоректна та недостовірна інформація щодо наявності у Підприємства податкового боргу, який підлягає коригуванню в сторону його зменшення. Відповідач зазначає, що податкову вимогу від 30.09.2013 року № 3494 не отримував. Представник відповідача, Дільна Г.Б., яка підписала вказану податкову вимогу, за словами відповідача, не підтверджує отримання нею податкової вимоги. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подала заперечення на відзив на заяву про зменшення розміру позовних вимог (а. с. 51-54, Т.3). На спростовування твердження позивача про те, що позивачем уточненою декларацією від 30.08.2018 року № не зменшено (сплачено) раніше нараховані податкові зобов`язання із орендної плати за 2018 рік згідно податкової декларації з плати за землю № від 15.02.2018 року, а зараховано в сплату податкового боргу минулих років, який виник згідно податкового розрахунку земельного податку № від 17.02.2014 року зазначає наступне. У разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, про що зазначено пунктом 87.9 статті 87 Податкового кодексу України. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до ст. 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Відповідно у відповідача існував податковий борг минулих періодів, тому суми зменшення по уточнюючому розрахунку зарахувались в погашення податкового боргу з черговістю його виникнення. Податкова вимога від 30.09.2013 №3494 зазначалась у адміністративних справах щодо стягнення податкового боргу з рахунків відкритих в установах баків обслуговуючих ПАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів (справа №813/2012/15).

Представник відповідача через канцелярію суду подала заперечення на відповідь на відзив (а.с. 38-41, Т.3), де зазначила наступне. У відповіді на відзив позивач вкотре зазначає про те, що на адресу відповідача надіслана податкова вимога від 30.09.2013 № 3494. Разом з тим на підтвердження даному аргументу, позивачем не додано до матеріалів справи доказів на надіслання даної податкової вимоги на адресу відповідача. Також позивачем не долучено до матеріалів справи належних і допустимих доказів вручення податкової вимоги від 30.09.2013 № 3494 відповідачу (його посадовим особам). Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представнику.

Представник позивача через канцелярію суду подала додаткові пояснення (а.с. 73, Т.3). Зазначила, що термін позовної давності щодо оскарження податкової вимоги від 30.09.2013 №3494 минув ще в 2016 році. Податкова вимога від 30.09.2013 №3494 вже зазначалась у адміністративних справах щодо стягнення податкового боргу з рахунків відкритих в установах банків обслуговуючий ПАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів, зокрема в позовній заяві від 15.04.2015 №911/13-13-10-00-10 Львівським окружним адміністративним судом відкрито провадження в адміністративній справі від 24.04.2015 №813/2012/15 та 14.05.2015 винесено постанову, якою позовні вимоги контролюючого органу щодо стягнення податкового боргу задоволено.

Представник відповідача через канцелярію суду подано додаткове обґрунтування позиції відповідача (а.с. 95-100. Т.3). Зазначає, що після винесення податкової вимоги від 30.09.2013 №3494 податковий борг відповідача з урахуванням і того боргу, який виник після її направлення був погашений у повному обсязі, вважається, що правовідносини з його погашення вичерпали своє значення (припинилися). У відповідності до пп.60.1.1 п.60.1 ст. 60 ПК України податкова вимога від 30.09.2013 №3494 станом на день подання позову є відкликаною (нечинною). Відповідно, оскільки у відповідача в подальшому виникав новий податковий борг, порядок вжиття контролюючим органом заходів щодо його погашення розпочинається спочатку шляхом зокрема формування та направлення відповідачу нової податкової вимоги у відповідності до ст. 59 ПК України. Згідно даних ІКП новий податковий борг у відповідача виникав 31.03.2014, 01.05.2014 та 31.05.2014, тому контролюючий орган повинен був сформувати та надіслати три нові податкові вимоги, з яких чинною могла залишатись лише остання, а саме щодо податкового боргу, який виник у відповідача починаючи з 31.05.2014. Докази формування та надіслання (вручення) відповідачу нової податкової вимоги щодо податкового боргу, який виник у відповідача починаючи з 31.05.2014 у матеріалах справи відсутні. Відтак, у Головного управління ДПС у Львівській області станом на 26.05.2018 і станом на сьогоднішній день відсутні правові підстави для звернення до суду про стягнення сум податкового боргу відповідача, відтак така позовна заява не підлягає до задоволення. Обставини щодо переривання боргу відповідача у 2014 та не чинність податкової вимоги від 30.09.2013 №3494 підтверджені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №380/5466/20.

Представник позивача в судовому засіданні зменшенні позовні вимоги підтримала повністю, просила такі задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, подала клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника, позовні вимоги заперечує повністю.

Заслухавши думку представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Приватне акціонерне товариство Червоноградський завод залізобетонних виробів згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Львівській області, Червоноградське управління, Червоноградська ДПІ (м. Червоноград) як платник податків і зборів.

Згідно заяви про зменшення позовних вимог податковий борг в сумі 267 806,11 грн відповідача згідно інтегрованої картки платника податків виник за період з 30.09.2017 по 30.04.2018 та складається з сум:

-17412,25 грн по податковому розрахунку земельного податку № від 10.02.2017;

-149966,55 грн по податковому розрахунку земельного податку № від 26.05.2017;

-100427,31 грн по податковому розрахунку земельного податку № від 15.02.2018.

Судом встановлено, що ДПІ у м. Червонограді ГУ Міндоходів у Львівській області сформовано податкову вимогу від 30.09.2013 №3494 про сплату ПАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів податкового боргу за кодом класифікації 13050200 (орендна плата з юридичних осіб) в розмірі 66171,99 грн, яка була вручена Товариству.

На підтвердження наявності вказаної суми боргу позивачем до позову подано: довідку про суми податкового боргу платника податків від 16.05.2018 № 17999/10/13-01-17-09, дані про банківські рахунки, копію податкової вимоги форми Ю від 30.09.2013 року №3494, копію податкової декларації з плати за землю за 2015 рік, копію податкової декларації з плати за землю за 2016 рік, копію податкової декларації з плати за землю за 2017 рік, копію податкової декларації з плати за землю за 2018 рік, зворотній бік облікової картки платника податків.

Вважаючи, що суми грошових зобов`язань відповідача є узгодженими та у встановлені законом строки не сплачені, тобто визнаються сумою податкового боргу, контролюючий орган звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) наведено наступні визначення:

податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156);

податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності (підпункт 14.1.157);

податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу (підпункт 14.1.153);

податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 14.1.175);

погашення податкового боргу зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно з положеннями підпункту 56.17.5 пункту 56.17, пункту 56.18 статті 56 ПК України днем узгодження суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом, у разі оскарження платником податків рішення контролюючого органу в адміністративному порядку є день закінчення процедури адміністративного оскарження, а у разі звернення платника податків до суду з відповідним позовом - день набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Підпунктом 60.1.1 пункту 60.1 статті 60 ПК України визначено, що податкова вимога вважається відкликаною, якщо сума податкового боргу була погашена самостійно платником податків або органом стягнення.

У такому випадку, як встановлено пунктом 60.2 статті 60 ПК України, податкова вимога вважається відкликаною у день, протягом якого відбулося погашення податкового боргу у повному розмірі.

Порядок стягнення податкового боргу платників податків, крім фізичних осіб, регулюється статтями 95-99 ПК України (в редакції чинній на дату подання позовної заяви).

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 ПК України орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності -шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадиться не раніше ніж через 60 календарних днів з моменту надіслання такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 ПК України).

Право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня надіслання платникові податків податкової вимоги.

Отже, предметом доказування при розгляді судом адміністративного позову за зверненням податкового органу про стягнення сум податкового боргу є з`ясування судом обставин про надіслання (вручення) платнику податків податкової вимоги про сплату податкового боргу та про безперервність податкового боргу відповідача у період з дати виникнення податкового боргу про що зазначено у податковій вимогі по дату звернення податкового органу з позовом до суду про стягнення такого боргу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 листопада 2020 року у справі № 520/2893/19, від 31.03.2020 у справі № 813/1718/15, від 25.02.2020 у справі № 1340/5767/18, від 09.04.2019 у справі № 822/2695/16.

Позивачем до матеріалів справи долучено три податкові вимоги, в обґрунтування стягнення з відповідача податкового боргу в судовому порядку, а саме :

-податкова вимога форми Ю від 04.01.2013 №2 на суму 49768,53 грн (а. с. 16, Т.1);

-податкова вимога форми Ю від 18.06.2014 №1110-25 на суму 53085,13 грн (а. с. 84, Т.2);

-податкова вимога форми Ю від 30.09.2013 №3494 на суму 66171,99 грн (а. с. 113, Т.2).

Відповідачем у відзиві на позовну заяву та у клопотанні від 17.01.2019 (а. с. 197-243, Т.1) з додатковими поясненнями і доказами заперечив чинність податкової вимоги від 04.01.2013 №2.

Представником позивача подано клопотання від 28.02.2019 з додатковими доказами (а.с. 6-59. Т.2), у якому податковий орган вказує, що податковий борг відповідача в 2013 та в січні 2014 році переривався, відповідно податкова вимога вважається від 04.01.2013 №2 відкликаною. В червні 2014 року у відповідача виник податковий борг, тому контролюючим органом виставлено податкову вимогу форми Ю від 18.06.2014 №1110-25 на суму 53085,13 грн.

Представником відповідача подано ряд пояснень, клопотань і аргументів на чинність податкової вимоги форми Ю від 18.06.2014 №1110-25, зокрема: аргументи від 11.03.2019 (а. с. 61-71, Т.2) (щодо фіктивності та недостовірності долучених позивачем податкової вимоги форми Ю від 18.06.2014 №1110-25 та доказів її отримання платником податків) та клопотання від 13.05.2019 (а. с. 88-90, Т.2) (про не взяття до уваги письмових доказів, що подані позивачем в підтвердження направлення на адресу відповідача податкової вимоги форми Ю від 18.06.2014 №1110-25).

В подальшому позивачем долучено до матеріалів справи додаткові пояснення з додатковими доказами у справі 19.06.2019 (а. с. 103-116, Т.2), до яких долучено корінець податкової вимоги №3494 від 30.09.2013 та наголошено, що чинною щодо стягнення з відповідача податкового боргу є податкова вимога №3494 від 30.09.2013.

Таким чином, суд встановив, що податковий орган при обґрунтуванні свого права на стягнення коштів з відповідача у рахунок погашення податкового боргу в межах п.95.2 ст. 95 ПК України посилається на податкову вимогу №3494 від 30.09.2013 на суму 66171,99 грн.

Судом витребувано та досліджено у судових засіданнях інтегровані картки платника податків ПАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів за період з 2013 по 2018 роки, тобто з дати виникнення податкового боргу 30.09.2013, за яким сформовано податкову вимогу від 30.09.2013 № 3494 до часу звернення контролюючого органу до суду з позовом 25.05.2018.

Проаналізувавши інтегровані картки платника податків ПАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в період з 14.03.2014 року по 30.03.2014 року у відповідача був відсутній податковий борг, оскільки абсолютне значення податкового боргу дорівнювало нулю.

Окрім цього, по платежу податок на землю (орендна плата з юридичних осіб) у період з 28.03.2014 року по 30.03.2014 року у відповідача існувала переплата в сумі 16672,24 грн.

В подальшому новий податковий борг відповідача виник лише 31.03.2014 у сумі 33908,03 грн у зв`язку з нарахуванням відповідачем та не сплатою у граничні терміни - 30.03.2014 податкових зобов`язань з орендної плати за землю у сумі 50580,27 грн, частина якого була погашена за рахунок існуючої переплати в сумі 16672,24 грн. В подальшому відповідачем було погашено суму цього податкового боргу за рахунок сплати коштів згідно платіжних доручень № 767 від 31.03.2014 в сумі 12400 грн, № 768 від 02.04.2014 в сумі 10200, 00 грн та № 771 від 03.04.2014 в сумі 11308,03 грн, № 782 від 14.04.2014 в сумі 12 грн. Цими ж платіжними дорученнями також був погашений податковий борг по пені в сумі 11,61 грн, що була нарахована та відображена контролюючим органом у інтегрованій картці платника податків відповідача 02.04.2014 та 03.04.2014.

Отже, податковий борг, який виник починаючи з 31.03.2014 разом з нарахованою пенею був погашений відповідачем повністю 14.04.2014.

Таким чином, станом на 14.04.2014 та по 30.04.2014 в інтегрованій картці платника податків теж був відсутній податковий борг, абсолютне значення податкового боргу дорівнювало нулю. Крім того, по платежу податок на землю (орендна плата з юридичних осіб) у період з 14.04.2014 по 30.04.2014 у відповідача існувала переплата в сумі 12098,53 грн.

В подальшому новий податковий борг відповідача виник лише 01.05.2014 у сумі 38481,35 грн у зв`язку з нарахуванням відповідачем та не сплатою у граничні терміни 30.04.2014 податкових зобов`язань з орендної плати за землю у сумі 50580,27 грн, частина якого була погашена за рахунок існуючої переплати в сумі 12098,53 грн. В подальшому відповідачем було погашено суму існуючого податкового боргу за рахунок сплати коштів згідно платіжних доручень № 835 від 14.05.2014 в сумі 9000,00 грн, № 837 від 15.05.2014 в сумі 11780, 00 грн, та № 838 від 19.05.2014 в сумі 17701,74 грн, № 856 від 23.05.2014 в сумі 145 грн. Вказаними платіжними дорученнями також був погашений податковий борг по пені в сумі 139,10 грн, що була нарахована контролюючим органом у інтегрованій картці платника податків 05.05.2014. Тобто податковий борг, який виник починаючи з 01.05.2014 разом з нарахованою пенею був погашений відповідачем повністю 23.05.2014.

Таким чином, у період з 23.05.2014 по 30.05.2014 в інтегрованій картці платника податків теж був відсутній податковий борг, абсолютне значення податкового боргу дорівнювало нулю. А по платежу податок на землю (орендна плата з юридичних осіб) у період з 23.05.2014 до 30.05.2014 у відповідача існувала переплата в сумі 5,9 грн.

В подальшому новий податковий борг відповідача виник лише 31.05.2014 у сумі 50574,37 грн у зв`язку з нарахуванням відповідачем та не сплатою у граничний терміни 30.05.2014 податкових зобов`язань з орендної плати за землю у сумі 50580,27 грн, частина якого була погашена за рахунок існуючої переплати в сумі 5,9 грн.

Згідно п. 59.3. ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається платнику податків не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 287.3 ст. 287 ПК України, податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Тобто, граничний строк сплати податкового зобов`язання орендної плати за землю припадає на 30 число кожного місяця.

З огляду на викладене, оскільки після винесення податкової вимоги від 30.09.2013 року № 3494 податковий борг відповідача з урахуванням і боргу, який виник після її направлення, був погашений у повному обсязі, отже правовідносини з його погашення вичерпали своє значення (припинилися).

Отже, суд вважає, що відповідно до пп. 60.1.1 п. 60.1 ст. 60 ПК України податкова вимога від 30 вересня 2013 року № 3494, станом на день подання позову є відкликаною (нечинною). Так як, у відповідача в подальшому виникав новий податковий борг, порядок вжиття контролюючим органом заходів щодо його погашення розпочинається спочатку - шляхом, зокрема, формування та направлення відповідачу нової податкової вимоги у відповідності до ст. 59 ПК України.

Як вбачається з інтегрованих карток платника податків ПАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів, новий податковий борг у відповідача виникав 31.03.2014, 01.05.2014 та 31.05.2014, отже податковий орган повинен був сформувати та надіслати три нові податкові вимоги, з яких чинною є остання, а саме щодо податкового боргу, який виник у відповідача починаючи з 31.05.2014.

Суду не подано доказів формування та надіслання (вручення) податковим органом відповідачу нової податкової вимоги щодо податкового боргу, який виник у відповідача починаючи з 31.05.2014 і такі відсутні у матеріалах справи.

З огляду на вищенаведене та з врахуванням вимог п. 95.2 ст. 95 ПК України, згідно яких стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги, суд дійшов висновку, що вимога Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення з Товариства податкового боргу не підлягає задоволенню, оскільки новий податковий борг виник 31.05.2014, однак податкова вимога, відповідно до п. 59.5 ст. 59 ПК України на нову суму боргу на адресу Товариства не була сформована та надіслана (вручена).

Вищезазначене підтверджується постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.08.2021 у справі №380/5466/20.

Крім того, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 у справі №380/6911/20, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 та набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96508970), позов ПрАТ Червоноградський завод залізобетонних виробів до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Львівській області щодо зарахування в інтегрованій картці платника податків Приватного акціонерного товариства Червоноградський завод залізобетонних виробів за платежем орендна плата з юридичних осіб (код класифікації доходів бюджету 18010600) суми 47361,63 грн, що нарахована платником до зменшення податкового зобов`язання за 2018 рік по уточнюючій податковій декларації з плати за землю № від 30.08.2018, в рахунок погашення податкового боргу по податковому розрахунку земельного податку № від 17.02.2014 та нарахування пені у розмірі 29 365,82 грн на суму цього податкового боргу. Зобов`язано Головне управління ДПС у Львівській області вчинити дії по коригуванню облікових показників в інтегрованій картці платника Приватного акціонерного товариства Червоноградський завод залізобетонних виробів з платежу орендна плата з юридичних осіб (код класифікації доходів бюджету 18010600) шляхом здійснення облікових операцій по виключенню з обліку податкового боргу в розмірі 76 727,93 грн, а саме: 47361,63 грн по податковій декларації з плати за землю за 2018 рік № від 15.02.2018 та 29365,82 грн, безпідставно нарахованої пені на податковий борг минулих років по податковому розрахунку земельного податку № від 17.02.2014.

Отже, вказаним судовим рішенням у справі № 380/6911/20, підтверджується протиправність та безпідставність визначення позивачем до стягнення з відповідача податкового боргу у сумі 64887,53 грн., в тому числі: 35521,23 грн. по податковій декларації з плати за землю за 2018 рік № від 15.02.2018 року та 29365,82 грн. по неправомірно нарахованій пені.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, підстав для стягнення податкового боргу в сумі 267806,11 грн з Приватного акціонерного товариства Червоноградського заводу залізобетонних виробів немає.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття майно у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як майнові права, а отже, як майно (див. mutatis mutandis рішення у справі Бейелер проти Італії від 5 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі ТОВ Полімерконтейнер проти України (Заява № 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі Ятрідіс проти Греції [ВП], № 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах Хентріх проти Франції, від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A № 296-A, та Кушоглу проти Болгарії, №48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Варто також зазначити, що принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґов проти Хорватії (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також рішення у справі Рисовський проти України (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги контролюючого органу задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250 пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ Перехідні положення КАС України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23 березня 2022 року.

Суддя Гулкевич І.З.