Справа № 120/14663/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 лютого 2022 р. Справа № 120/14663/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Бошкової Ю.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Сягайло А.М.,

представника позивача: Кравчука М.О.,

представника відповідача: Колісника С.В.,

представник третьої особи: Шеремет А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ІНФОРМАЦІЯ_1 ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

За змістом позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ №32 від 13.07.2021 Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу";

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста командування Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з 13.07.2021;

- стягнути з Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням при виплаті податків, інших загальнообов`язкових платежів та виплат;

- стягнути з Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що наказом №32 від 13.07.2021 військового комісара Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки її звільнено зі служби з 13.07.2021 у зв`язку із скороченням штату державних службовців та реорганізацією на підставі п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

На переконання позивачки, вказаний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 звільнено в порушення ст. 184 Кодексу законів про працю в Україні, оскільки остання є вагітною та має статус одинокої матері. При цьому, в порушення приписів ст. 87 Закону України «Про державну службу» при попередженні про звільнення їй не було запропоновано іншу посаду.

Ухвалою від 08.11.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 01.12.2021. Окрім того, даною ухвалою вирішено витребувати у Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки належним чином засвідченні копії наступних документів: наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 №123 від 09.07.2021; наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по особовому складу державних службовців) №32 від 13.07.2021 з відміткою про дату вручення; штатний розпис Крижопільського РТЦК та СП станом на 13.07.2021 та 01.11.2021; штатний розпис ІНФОРМАЦІЯ_5 станом на 13.07.2021 та 01.11.2021; довідку про середньоденну заробітну плату головного спеціаліста командування Крижопільського РТЦК та СП ОСОБА_1 .

25.11.2021 до суду надійшло клопотання про заміну відповідача.

01.12.2021 ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено вищезазначене клопотання Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Вирішено замінити відповідача у справі Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на Тульчинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідач).

У судовому засіданні оголошено перерву до 22.12.2021.

02.12.2021 до суду подано письмові пояснення третьої особи, за змістом яких ІНФОРМАЦІЯ_2 вказує про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Зокрема, у поясненнях Вінницького ОТЦК та СП зазначається, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона є одинокою матір`ю, а надана довідка огляду гінеколога подана до Крижопільського РТЦК та СП 12.07.2021, тобто після вручення попередження про звільнення. При цьому, на переконання представника третьої особи, така довідка не є належним доказом на підnвердження того, що позивач є вагітною.

Окрім того, у поясненнях третя особа зазначає про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.

22.12.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник ІНФОРМАЦІЯ_5 зазначив, що з позицією та доводами позивача не погоджується, вважає їх необґрунтованими, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Мотивуючи свою позицію сторона відповідача з приводу протиправності наказу про звільнення вказала, що на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.06.2021 №Д-321/1дск, директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 08.06.2021 №2дсх, наказу військового комісара Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 09.07.2021 № 123, 14.07.2021 відбулось переформування Крижопільського РТЦК та СП в другий відділ ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідно до вимог чинного законодавства, всіх працівників Крижопільського РТЦК та СП було попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з проведенням організаційних заходів. 10.06.2021 вручено відповідні попередження під особистий підпис, відповідно затверджено новий штатний розпис (структуру) ІНФОРМАЦІЯ_5 , який почав діяти з 14.07.2021.

При цьому, станом на дату попереджень працівників Крижопільського РТЦК та СП наявних вакантних місць в зв`язку з переформуванням установи не було.

Окрім того, представник відповідача зазначив, що документів, що підтверджує статус «одинокої матері» у позивачки на дату звільнення відсутні, відповідно порушення ст. 184 КЗпП України щодо недопущення звільнення одиноких матерів не мало місця.

Також у відзиві вказується, що у зв`язку з проведенням процедури переформування Крижопільського РТЦК та СП, позивачці запропоновано вакантну посаду з метою працевлаштування, з чим вона погодилась, що підтверджується власноруч написаною ОСОБА_1 заявою від 13.07.2021 про призначення її на посаду інспектора відділення обліку мобілізаційної роботи другого відділу Тульчинського РТЦК та СП. Водночас, при ознайомленні із наказом про звільнення, 13.07.2021, як вказує відповідач, ОСОБА_1 відмовилась підписувати та отримувати останній.

З приводу стягнення моральної шкоди ІНФОРМАЦІЯ_6 зазначив, що позивачем не додано жодного доказу, що вказують на втрати немайнового характеру внаслідок душевних та психічних страждань. Окрім того, на переконання відповідача, ОСОБА_1 не доведено, що у зв`язку із видачею наказу про звільнення вона перебувала у пригніченому психологічному стані, погіршилось її самопочуття та стан здоров`я.

У судовому засіданні, 22.12.2021 зобов`язано відповідача надати в наступне судове засідання оригінал особової справи, довідку про середньоденний заробіток за 2 останні місяці до звільнення позивача, а також штатний розпис до звільнення ОСОБА_1 та після звільнення останньої.

У зв`язку з витребуванням доказів у судовому засіданні оголошено перерву до 12.01.2022.

28.12.2021 позивачем подано відповідь на відзив, за змістом якої представник ОСОБА_1 не погоджується з доводами відповідача та, зокрема посилається на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №120/7532/20, яке набрало законної сили та яким встановлено обставину, що позивачка є одинокою матір`ю.

З приводу позиції Тульчинського РТЦК та СП про відсутність підтверджуючих документів про вагітність ОСОБА_1 вказано, що 12.07.2021 позивачка повідомила відповідача про перебування на 4-5 тижні вагітності, на підтвердження чого було надано довідку огляду гінеколога з діагнозом про вагітність. У свою чергу, законодавство України не містить вимоги про надання вагітною працівницею виключно довідки про взяття на облік в жіночій консультації з приводу вагітності чи іншого конкретного документу для підтвердження вагітності.

Окрім того, стороною позивача наголошено, що оскаржуваний наказ свідчить про звільнення саме у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, а не у зв`язку з ліквідацією, як про це вказує відповідач.

12.01.2022 Тульчинським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки надано витребувані судом докази.

Окрім того, 12.01.2022 судом винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 07.02.2022.

У судовому засіданні, 07.02.2022 представник позивача зазначив про протиправність наказу №32 від 13.07.2021 з огляду на те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю та перебуває у стані вагітності, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 183 КЗпП України є допустимим лише в разі ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. У даному випадку позивачку звільнено на підставі п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», а не у зв`язку з ліквідацією Крижопільського РТЦК та СП.

У свою чергу, сторона відповідача позовні вимоги заперечує та вказує на правомірність наказу про звільнення. При цьому, представник ІНФОРМАЦІЯ_5 зазначив, що позивачу було запропоновано іншу вакантну посаду, у зв`язку з чим нею подано заяву від 13.07.2021. Однак, у зв`язку з процедурою реорганізації та відсутністю посадової особи, яка б могла призначити ОСОБА_1 на посаду, зазначену у заяві від 13.07.2021, така заява була розцінена як заява про звільнення.

Окрім того, представник відповідача зазначив, що надана довідка щодо перебування позивачки на 4-5 тижні вагітності не свідчить про те, що ОСОБА_1 у подальшому бажає залишити дитину.

Представник третьої особи підтримала позицію відповідача та зазначила про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні оголошено перерву до 08.02.2022.

08.02.2022, представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити останні у повному обсязі.

У свою чергу, представники ІНФОРМАЦІЯ_8 позовні вимоги заперечували та просили відмовити у задоволенні останніх.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 07.06.2021 №Д-321/1дск, директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 08.06.2021 №2дсх, наказу військового комісара Вінницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 09.07.2021 № 123, 14.07.2021 відбулось переформування Крижопільський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

10.06.2021 прийнято наказ Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (з адміністративно-господарської діяльності) №69 «Про попередження особового складу про звільнення, у зв`язку з проведенням додаткових організаційних заходів». Відповідно до додатку №1 до наказу від 10.06.2021 №69 зміст вищезазначеного наказу, 10.06.2021 доведено до відома, зокрема ОСОБА_1 , під особистий підпис.

Окрім того, в матеріалах справи наявне попередження №11 від 10.06.2021, яким позивача попереджено, що у зв`язку із проведенням організаційних заходів посада, яку вона займає підлягає скороченню. Водночас, у такому попередженні вказано, що при наявності вакантних посад ОСОБА_1 буде запропонована інша посада. У свою чергу, у разі відмови або відсутності вакантної посади особу буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Того ж дня, 10.06.2021 позивачем надано Військовому комісару Крижопільського РТЦК та СП повідомлення про наявність у неї статусу одинокої матері, до якого додано копію свідоцтва про народження та копію рішення Крижопільського районного суду про розірвання шлюбу.

12.07.2021 ОСОБА_1 повідомила Крижопільський РТЦК та СП про те, що вона перебуває на 4-5 тижні вагітності, на підтвердження чого надано довідку огляду гінеколога.

Відповідно до витягу з наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по особовому складу державних службовців) №32 від 13.07.2021 ОСОБА_1 , головного спеціаліста командування Крижопільського РТЦК та СП, звільнено зі служби з 13.07.2021, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Підстава: наказ військового комісара Вінницького ОТЦК та СП (по стройовій частині) від 09.07.2021 №123, штат №43/077-53.

Вважаючи протиправним наказ про припинення державної служби від 13.07.2021 №32, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з частинами першою та другою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII) визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закон №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до витягу з наказу №32 від 13.07.2021 ОСОБА_1 звільнено зі служби з 13.07.2021, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, з посиланням на п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу).

Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо скорочення штату державних службовців, суд враховує наступне.

З наявного в матеріалах справи витягу з наказу від 09.07.2021 №123 (а.с. 68) вбачається, що з 14.07.2021 введено в дію штати районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Вінницької області 43/066, №46/070, №43/077 при цьому переформовано Тульчинський районний, Томашпільський районний, Крижопільський районний та Піщанський районний територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у Тульчинський районний територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, штат №43/077-53(03).

При цьому, у зв`язку з переформуванням вищезазначених районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відбулось скорочення штату державних службовців, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Разом з тим, суд враховує, що згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Оскільки Закон України «Про державну службу» не врегульовує питань, пов`язаних з гарантіями для вагітних жінок і жінок, що мають дітей, то в силу приписів ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюється дія ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Суд враховує, що ч. 3 ст. 184 КЗпП України встановлено обмеження щодо звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення можливе лише за умови повної ліквідації підприємства, установи, організації та з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

При цьому, суд враховую, що під час розгляду справи №120/7532/20-а за позовом ОСОБА_1 до Крижопільського РТЦК та СП про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що документи, долучені позивачем до позовної заяви є належними доказами, які повністю підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу одинокої матері.

Так, у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021, встановлено, що на підтвердження того, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, позивач долучила: копію свідоцтва про народження дитини; копію рішення Крижопільського районного суду Вінницької області у справі №134/1693/14 від 28.08.2014 про розірвання шлюбу; довідку Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 №58 про те, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входить донька; довідку Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 №58 видана ОСОБА_1 про те, що її донька ІНФОРМАЦІЯ_9 , проживає після розлучення разом з матір`ю, мати утримує дитину одна; довідку відділу освіти, молоді та спорту Крижопільської селищної ради Вінницької області від 05.02.2021 №42 видана позивачу у тому, що її донька дійсно навчається у 5 класі середньої ЗОШ №2, батько не бере участь у вихованні та матеріальному утриманні доньки, не цікавиться її навчанням, не відвідує батьківські збори з учителями не спілкується, не забирає дитину додому. Крім того, позивачем також долучено до матеріалів позовної заяви довідку №08 від 22.02.2021, якою підтверджується що батько за весь період навчання доньки в Крижопільській школі естетичного виховання не відвідує заклад, навчанням доньки не цікавиться, додому її не забирає, а також довідка №152 від 23.02.2021, якою підтверджується що батько на прийом із дитиною до сімейного лікаря не з`являвся та станом здоров`я дитини не цікавився.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що обставини, визначені в рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №120/7532/20-а не змінились, відтак, ОСОБА_1 відноситься до категорії жінок, на яких розповсюджуються гарантії, встановлені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки є одинокою матір`ю, що виховує дитину до 14 років.

З приводу наявності у позивачки статусу вагітної жінки, суд зазначає, що після отримання ОСОБА_1 попередження про те, що її посада підлягає скороченню, вона дізналась про настання вагітності. Про що відповідача було повідомлено у письмовій формі, 12.07.2021. Вищезазначене повідомлення зареєстровано Крижопільським РТЦК та СП за вхідним №1369.

Окрім того, до повідомлення додано копію огляду гінеколога від 07.07.2021, відповідно до якого ОСОБА_1 встановлено діагноз: вагітність 4-5 тиждень.

При цьому, суд зазначає, що ключовим є саме те, що сторона відповідача знала про вагітність позивача до моменту винесення наказу про звільнення. У свою чергу, ОСОБА_1 не могла повідомити про вагітність на момент вручення повідомлення про наступне вивільнення (10.06.2021), оскільки на той момент позивач навіть не знала про свою вагітність.

Відтак, на момент винесення наказу про звільнення позивача із займаної посади, Крижопільський РТЦК та СП був обізнаний як про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, яка виховує дитину до 14 років, так і про те, що ОСОБА_1 перебуває у стані вагітності.

Таким чином, у відповідності до частини 3 статті 184 КЗпП України, позивач мала право на обов`язкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого статтею 43 Конституції України, а також незабезпечення гарантій, наданих працівникам на підставі статті 5-1 КЗпП України.

Окрім того, відповідно до наказу від 13.07.2021 №32 позивача звільнено у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією, а не ліквідацією органу. У свою чергу, сторона відповідача у відзиві на позовну заяву ототожнює поняття «ліквідація» та «реорганізація» (переформування) підприємства, установи, організації, що є помилковим.

Більш того, представником відповідача у судовому засіданні підтверджено факт того, що у штатному розписі ІНФОРМАЦІЯ_5 на даний час наявна посада головного спеціаліста командування (юрист), яку обіймала ОСОБА_1 до звільнення зі служби.

Відтак, у зв`язку із переформуванням не відбулось і скорочення посади, яку обіймала позивач внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу, що додатково свідчить про безпідставність звільнення ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на те, що належним підтвердженням вагітності є перебування працівника на обліку в жіночій консультації, а наданий позивачем консультативний висновок гінеколога про вагітність не є належним підтвердженням вагітності та перебування працівника на обліку в жіночій консультації, суд вважає необґрунтованим, оскільки законодавством не встановлено вимог до документів, якими підтверджується факт вагітності.

Суд також відхиляє доводи сторони відповідача з приводу того, що позивачем не повідомлено Крижопільський РТЦК та СП про намір залишити дитину, адже діючим законодавством не встановлено будь-яких вимог з цього приводу. Окрім того, на думку суду, такі твердження представника відповідача є безпідставними та не базуються ані на правових нормах, ані на принципах моралі.

З приводу доводів відповідача про те, що відповідно до заяви від 13.07.2021 ОСОБА_1 погодилась на призначення її на посаду інспектора відділення обліку та мобілізаційної роботи другого відділу (смт. Крижопіль) ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення, суд зазначає, що відмова позивача не зумовлює настання для ОСОБА_1 наслідків у вигляді звільнення без подальшого працевлаштування.

Більш того, редакцією ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу", яка була чинною на момент попередження про скорочення посади, яку обіймала позивач, зокрема визначено, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Матеріали справи не містять доказів того, що Крижопільський РТЦК та СП одночасно з попередженням про звільнення, а саме 10.06.2021, пропонував ОСОБА_1 іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

У свою чергу, заява від 13.07.2021, написана позивачкою, свідчить лише про виявлене нею бажання працювати на іншій посаді, в разі неможливості її працевлаштування за посадою, яку вона обіймала до звільнення. При цьому, у відповідь на таку заяву відповідачем не вчинено жодних дій щодо працевлаштування ОСОБА_1 .

При цьому, у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що у зв`язку з вищезазначеними обставинами, така заява позивача була розцінена як заява про звільнення, що суперечить будь-яким приписам Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, адже заява про призначення на посаду та про звільнення є протилежними за своїм змістом та у будь-якому випадку не можуть ототожнюватись.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наказ №32 від 13.07.2021 Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" винесено без урахування гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, відтак, такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

З приводу позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста командування Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з 13.07.2021, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд наголошує, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Суд наголошує, що поновлення позивача на роботі виходить за межі юридичної компетенції суду та чинним трудовим законодавством не передбачено поновлення працівника на іншій посаді, ніж вона займала до звільнення.

Зокрема, таку правову позицію було сформовано в постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №260/261/20, в якій позивача незаконно звільнено з роботи під час реорганізації Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області в Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. Так, Верховний Суд у справі №260/261/20 зазначив, що «Суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Закарпатській області, з якої його було незаконно звільнено, ураховуючи, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередньому місці роботи, а обов`язок по його працевлаштуванню покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.04.2021 в справі №826/8332/17, у якій зазначено, що «Ураховуючи приписи частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про поновлення позивача не на посаді з якої його звільнено, а на рівнозначній цій посаді».

У такий самий спосіб в подібних правовідносинах було застосовано частину першу статті 235 КЗпП України й в постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 20.01.2021 у справі №804/958/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 06.07.2021 у справі №640/3456/20, від 06.07.2021 у справі №640/1627/20.

Як встановлено судом, позивачка до звільнення обіймала посаду головного спеціаліста командування Крижопільського РТЦК та СП, відтак, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що остання підлягає поновленню на тій посаді, з якої її неправомірно звільнено. При цьому, підлягає поновленню саме з 13.07.2021, адже відповідно до змісту наказу від 13.07.2021 №32, ОСОБА_1 звільнено зі служби саме з цієї дати.

Відтак, в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом поновлення позивача на посаді головного спеціаліста командування Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з 13.07.2021.

Окрім того, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до довідки Вінницького ОТЦК та СП від 11.01.2022 №10/59/10 розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 518,33 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період вимушеного прогулу з 13.07.2021 по 08.02.2022 не працювала та дохід не отримувала. Період вимушеного прогулу становить - 145 робочих днів.

Отже, позивачу за період вимушеного прогулу належить до стягнення 75157,85 грн. (145 днів х 518,33 грн).

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Надаючи оцінку позовним вимогам у частині відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 50000,00 грн., суд враховує таке.

Дана позовна вимога обґрунтована тим, що внаслідок можливості втрати роботи та у подальшому у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 , перебуваючи у стані вагітності, переживала постійну тривогу та сильні душевні страждання, оскільки в разі звільнення була б залишена без засобів для існування. В наслідок душевних страждань, як зазначає позивач, її самопочуття та стан здоров`я різко погіршився, що спричинило загрозу переривання вагітності.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, пункт 64, від 15.10.2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що особа не зазнала страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Так, судом встановлено, що відповідно до наказу № 150 від 01.11.2018 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_1 прийнято на державну службу з 01.11.2018, призначено за конкурсом на посаду головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського районного військового комісаріату.

У подальшому наказом військового комісара Крижопільського РВК №59 від 11.11.2020, серед іншого, припинено державну службу головного спеціаліста відділення комплектування Крижопільського РВК ОСОБА_1 з 11.11.2020, у зв`язку з скороченням штату державних службовців та реорганізацією (п.1 ст.87 Закону України Про державну службу). Вищезазначений наказ оскаржений позивачем до суду.

За наслідками розгляду справи №120/7532/20-а Вінницьким окружним адміністративним судом прийнято рішення від 20.04.2021, яким визнано протиправним та скасовано наказ Крижопільського районного військового комісаріату №59 від 11.11.2020 в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді з 11.11.2020.

З 23.04.2021 позивач повернулась до виконання своїх службових обов`язків, однак, 10.06.2021 ОСОБА_1 знову вручено попередження про майбутнє звільнення у зв`язку з скороченням займаної посади.

Наказом від 13.07.2021 позивача повторно незаконно звільнено із займаної посади.

При цьому, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з тим, що звільняючи її із займаної посади відповідач знав про наявність в неї статусу одинокої матері, що було встановлено під час розгляду справи №120/7532/20-а та про те, що вона вагітна, однак не зважаючи на вищезазначене виніс наказ про звільнення з державної служби.

Так, в матеріалах справи наявна довідка про огляд гінеколога від 07.07.2021, якою визначено, що ОСОБА_1 перебуває на 4-5 тижні вагітності. Як зазначалось судом, така довідка була надана Крижопільському РТЦК та СП, однак не врахована стороною відповідача.

Окрім того, з наданих позивачем документів вбачається, що під час оглядів 31.08.2021, 22.10.2021 та 13.11.2021 їй постановлено діагноз загроза викидня (переривання вагітності), що підтверджується записами лікаря, оглядом акушер гінеколога та записами щодо індивідуального супровіду вагітної групи високого ризику (а.с. 44-47).

Відтак, неправомірні дії відповідача призвели до постійного перебування ОСОБА_1 у стані стресу, внаслідок неправомірних дій щодо її звільнення уже вдруге за останній рік. Постійне емоційне напруження, страх втратити джерело доходу негативно вливали на психологічне та фізичне здоров`я вагітної жінки, що, як зазначає позивач, вплинуло на встановлення їй діагнозу загроза переривання вагітності.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, "Рисовський проти України", № 29979, пункт 86, 89, від 20.10.2011 року, "Антоненков та інші проти України", № 14183/02, пункт 71, 22.11.2005 року).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частини друга статті 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправне рішення (наказ про припинення державної служби) не викликало у позивача психічне напруження, не призвело до суттєвих негативних змін в її здоров`ї. При цьому, суд звертає увагу, що відповідач уже вдруге не враховує факт того, що позивач є одинокою матір`ю на яку поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а у даному випадку, стороною відповідача проігноровано і факт вагітності ОСОБА_1

Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого статтею 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнала у зв`язку із незаконним звільненням, відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1173 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Що стосується її розміру, то відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.11.2019 по справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18).

Таким чином, наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили їй душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду.

При цьому, позивач просить стягнути моральну шкоду у сумі 50000 грн. Однак на переконання суду, розмір моральної шкоди необхідно зменшити до 25000 грн., що відповідатиме вимогам співмірності та розумності.

Також суд зауважує, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень установлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України Про виконавче провадження, а також особливості їх виконання.

Статтею 3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень установлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440.

Відповідно до підпункту 2 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, врегульований Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок) (пункт 1 Порядку).

У пункті 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

При цьому боржники в контексті пункту 2 Порядку - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Тлумачення норм ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, який бере участь у справі як відповідач.

У свою чергу, у даній справі, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на порушення відповідачем його соціальних прав, зокрема права на працю, що призвело до моральних страждань позивача, крім того, внаслідок протиправних дій відповідача погіршилось і фізичне здоров`я ОСОБА_1 , в наслідок чого їй постановлено діагноз загроза переривання вагітності.

Зважаючи на те, що заподіювачем моральної шкоди є Крижопільський РТЦК та СП, правонаступником якого є Тульчинський РТЦК та СП, завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована саме Тульчинським РТЦК та СП, а на орган Казначейства покладається функція з виконання рішення суду щодо стягнення коштів з боржника Тульчинського РТЦК та СП.

Аналогічні висновки щодо стягнення моральної шкоди викладено в постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 459/274/17.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтею 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань (далі - ЄСПЛ) щодо застосування окремих положень цієї Конвенції.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі "Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland)", № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В той же час, положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Оскільки, така позовна вимога задоволена частково, то, на переконання суду, з відповідача підлягає стягненню 454,00 грн., сплаченого позивачем судового збору, що є сумою пропорційною до обсягу задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Види судових витрат, підстави та порядок їх розподілу врегульовано главою 8 розділу 1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 КАС України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3статті 134КАС України).

Приписами частини 4статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 27.10.2021, акт приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 27.10.2021, квитанцію №2 від 02.11.2021, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 02.11.2021.

Так, 27.10.2021 між ОСОБА_2 (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги.

Сторони за Договорами визначили, що Адвокат приймає на себе доручення від Клієнта надавати останньому та в його інтересах оплатну юридичну допомогу, на умовах, визначених цим Договором, без обмеження, а саме складання позовної заяви про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди.

Розділом 2 вищезазначеного договору визначено, що вартість правової допомоги (гонорар) за цим договором становить 10000 грн.

Відповідно до п. 3.1. договору від 27.10.2021 цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.01.2023.

Згідно із змістом детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 02.11.2021, на підставі договору про надання правової допомоги від 27.10.2021 ОСОБА_1 були надані наступні послуги:

- складання позовної заяви про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди від 02.11.2021,

- клопотання про витребування доказів від 02.11.2021,

- адвокатський запит від 02.11.2021.

Кількість часу витраченого на складання вище вказаної позовної заяви становить 4 години. Загальна вартість наданих послуг розрахована наступним чином: 2500 грн. х 4 год. = 10000 грн.

Актом приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 27.10.2021 визначено, що ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони на підставі договору про надання правової допомоги від 27.10.2021 склали даний Акт про наступне: Адвокатом надано, а Клієнтом прийнято правничу допомогу, а саме складання позовної заяви про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди.

Відповідно до квитанції №2 від 02.11.2021 ОСОБА_1 сплачено адвокату Кравчуку М.О. гонорар у розмірі 10000 грн. за договором про надання правової допомоги від 27.10.2021.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд дійшов висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи складність справи, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом, значення справи для позивача, а також те, що розмір гонорару визначену фіксованій сумі, суд дійшов висновку, що розмір правничої допомоги є співмірним, витрати понесені позивачем є реальними та підтверджені належними доказами, відтак, на користь позивача підлягає стягненню 10000 грн., витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ №32 від 13.07.2021 Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби, відповідно до пункту 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста командування Крижопільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з 13.07.2021.

Стягнути з Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2021 по 08.02.2022 (включно) у розмірі 75157,85 грн. (сімдесят п`ять тисяч сто п`ятдесят сім гривень вісімдесят п`ять копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

Стягнути моральну шкоду у розмірі 25000 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 9848,17 грн. (дев`ять тисяч вісімсот сорок вісім гривень сімнадцять копійок) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень) та витрати зі сплати судового збору у розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Тульчинський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (провулок Свідницького, 5, м. Тульчин, Вінницька область, 23600).
Третя особа, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Вінницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Д. Галицького, 31, м. Вінниця, 21036; ).
Повний текст рішення суду виготовлено: 25.02.2022.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна