Справа № 340/35/22
Суддя: В.В. Науменко
Дата ухвалення: 2022-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/35/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Науменка В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (25006, вул. Дворцова, 9, м.Кропивницький, )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить:

- Визнати протиправною бездіяльність Управління СБУ в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 рік) при звільненні за період з 03.04.2019 по 16.12.2021 включно;

- Зобов`язати Управління СБУ в Кіровоградській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку ОСОБА_1 за період з 03.04.2019 по 16.12.2021 включно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що проходив військову службу за контрактом в УСБУ в Кіровоградській області, був звільнений 03.04.2019 року.

У день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 роки.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі 340/5435/21 бездіяльність відповідача визнана протиправною та зобов`язано виплатити позивачу вищевказану грошову компенсацію. Вказане рішення набрало законної сили, та 16.12.2021 року виконане відповідачем.

Вважаючи, що відповідачем у порушення вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України на день звільнення не проведено повного розрахунку та допущено затримку розрахунку при звільненні, просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки такого розрахунку.

Ухвалою суду від 10.01.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 10).

Від відповідача до суду 07.02.2022 надійшов відзив на адміністративний позов, у відповідності до якого відповідач позовні вимоги не визнав, та зазначив, що ненарахування та невиплата позивачу компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій було обумовлено відсутністю відповідних бюджетних асигнувань та правовою невизначеністю. Вважає зі свого боку відсутньою протиправну бездіяльність із вказаного питання. Зазначає, що правовий статус військовослужбовців не регулюється КЗпП України, оскільки такі особи не перебувають у трудових відносинах, а несуть військову службу. Зазначає, що вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП не можуть застосовуватись до даних правовідносин ще й через те, що у даному випадку існував спір про суми належних позивачу виплат, який не стосувався їх розміру (а.с. 15-20).

Відповіді на відзив від позивача до суду не надходило.

Дослідивши надані сторонами матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області, з якої був звільнений 03.04.2019 року. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Під час остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, останньому не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019 роки, що обумовило звернення позивача до суду з відповідним позовом, та рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі 340/5435/21 бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу зазначених сум визнана протиправною, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу вищевказану грошову компенсацію. Таке рішення суду набрало законної сили.

Відповідачем на виконання зазначеного рішення суду нараховано позивачу грошову компенсацію у розмірі 24637,77 грн., яку було виплачено 16.12.2021 (а.с. 8).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснено 16.12.2021 року, а не у день його звільнення.

Предметом спору у даній справі є нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України, вказаний закон регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Правове становище осіб, які проходять військову службу в органах Служби безпеки України, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законами України «Про Службу безпеки України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 року №393, Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 №1262.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року N 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, до публічної служби відноситься, зокрема, військова служба.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що у питаннях, пов`язаних з грошовим забезпеченням, непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 31.10.2019 у справі N2340/4192/18 (провадження №К/9901/24531/19); постанові від 31.01.2020 у справі №823/1477/16 (провадження №К/9901/16121/18); постанові від 30.01.2019 у справі №806/217/17 (провадження №К/9901/21688/18); постанові від 18.04.2019 у справі №806/889/17 (провадження №К/9901/34490/18).

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є помилковими.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" N 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, відповідно до мети цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з ч. 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнені з військової служби остаточного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд не приймає доводи відповідача про відсутність бюджетних коштів для здійснення виплат, затримка у нарахуванні та виплаті яких послугувала підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, за наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Доводи відповідача про відсутність з його боку протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, несвоєчасна виплата яких призвела до звернення позивача до суду з цим позовом, судом не приймаються до уваги, оскільки така протиправна бездіяльність відповідача встановлена рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі 340/5435/21, яке набрало законної сили.

Враховуючи викладене, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 139 КАС України, суд констатує, що матеріали справи не містять доказів про понесення позивачем будь-яких судових витрат.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (25006, вул. Дворцова, 9, м.Кропивницький, ) задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2019 по 16.12.2021 включно.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.04.2019 по 16.12.2021 включно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. Науменко