Справа № 160/17225/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 березня 2022 року м. Дніпросправа № 160/17225/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Позненко Юрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/17225/21 (головуючий суддя першої інстанції Лозицька В.О.) за позовом ОСОБА_1 до Вільногірського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 20.09.2021 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Вільногірського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 14.07.2021 року про накладення на нього штрафу в розмірі 65157,14 грн. в межах виконавчого провадження №43031253.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у постанові про накладення штрафу від 14.07.2021 року позивача накладено штраф на користь стягувача в розмірі 65157,14 грн., що становить 50% від суми заборгованості з несплати аліментів. Однак, на момент винесення означеної постанови не існувало законних підстав для накладення вказаного штрафу, і, відповідно, винесення даної постанови, оскільки зміни до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають накладення на боржника штрафу, набрали чинності 28.08.2018 року. Крім того, позивач стверджує, що від сплати аліментів не ухилявся і заборгованість виникла з вини виконавця, який не надіслав відповідні документи для стягнення частини заробітної плати в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні Вільногірського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) перебуває виконавче провадження ВП №43031253 з виконання виконавчого листа №2-740 від 21.10.2008 року, виданого Вільногірським місцевим судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини доходу щомісяця до повноліття.

14.07.2021 року старшим державним виконавцем Сірою Т.В. на підставі абз.3 ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову у виконавчому провадженні ВП №43031253 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 65157,14 грн., що становить 50% відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, сума яких перевищує суму відповідних платежів понад 36 місяців та станом на 01.07.2021 року складає 130314,30 грн.

Не погодившись з постановою про накладення штрафу, позивач оскаржив її до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404 підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 Закону №1404 визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч.1 ст.13 Закону №1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону №1404.

Відповідно до ч.3 ст.71 Закону №1404 визначення суми заборгованості сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Частиною 3 ст. 195 Сімейного кодексу України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

28.08.2018 року набрав набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року №2475-VІІІ (далі по тексту - Закон №2475).

Відповідно до Закону №2475 частина 4 ст.11 Закону №1404 викладена в наступній редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Крім того, Законом №2475 доповнено статтю 71 Закону № 1404 частиною 14 наступного змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем Вільногірського відділу ДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Сірою Т.В. на підставі п.14 ст.71 Закону №1404 прийнята постанова про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 65157,14 грн., що становить 50% відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, сума яких превищує суму відповідних платежів понад 36 місяців та станом на 01.07.2021 року складає 130314,30 грн..

Позивач, заперечуючи проти спірної постанови, посилається на те, що стаття 71 Закону №1404 до 28.08.2018 року не передбачала такового виду відповідальності за несплату аліментів, як накладення штрафу у відсотковому розмірі від суми заборгованості у залежності від розміру заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за рік, два та три роки.

Апеляційний суд вказане посилання до уваги не приймає з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 11 Закону №1404 (в редакції, чинній на час прийняття відповідачем спірної постанови) імперативно встановлено порядок обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачено, зокрема, ч.14 ст.71 цього Закону і строк, з якого обраховується заборгованість - з дня пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що в даному випадку, з урахуванням норм зазначеного Закону, встановлюється відповідальність за порушення з несплати заборгованості у випадку, коли такий борг, в тому числі за минулі періоди, наявний та несплачений на дату винесення постанови виконавця після набуття чинності Закону України №2475, а саме з 28.08.2018 року, з чим погоджується колегія суддів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з 28.08.2018 року державний виконавець не просто мав право, а був зобов`язаний Законом прийняти постанову про накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого документа про сплату аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів, а саме, наявність з 28.08.2018 року та у подальшому на день прийняття постанови про накладення заборгованості у боржника зі сплати аліментів, яка більша, ніж сума відповідних платежів за 1, 2, або 3 роки, а також розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оскаржений у судовому порядку.

В даному випадку встановлено, що станом на 14.07.2021 року (після 28.08.2018 року) боржник з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання має борг по несплаті аліментів 3 роки, до боржника застосовується штраф.

З тексту постанови про накладення штрафу від 14.07.2021 року вбачається, заборгованість по аліментам станом на 01.07.2021 року складає 130314,30 грн..

При цьому, дана заборгованість виникла з 21.10.2008 року, тобто з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, що позивачем не заперечується.

Отже, станом на дату прийняття спірної постанови ОСОБА_1 мав заборгованість зі сплати аліментів у сумі, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних плат за період понад три роки.

Позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів відсутності такого боргу, сплати його в добровільному порядку або оскарження розміру боргу в судовому порядку, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Враховуючи вказані вище обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Позненко Юрія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/17225/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року в адміністративній справі №160/17225/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду не пізніше тридцяти днів після закінчення (скасування) воєнного стану на території України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак