Справа № 500/1581/22
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/1581/22

24 березня 2022 рокум.Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Чепенюк О.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в якому просив:

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 12.09.2018 у виконавчому провадженні № 50379008;

визнати протиправною та скасувати постанову про сплату виконавчого збору від 01.10.2018 у виконавчому провадженні № 50379008;

визнати протиправною та скасувати постанову про сплату виконавчого збору від 08.05.2019 у виконавчому провадженні № 50379008;

визнати протиправною та скасувати постанову про сплату виконавчого збору від 19.01.2022 у виконавчому провадженні № 50379008;

визнати протиправною та скасувати постанову №02/01 про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008 від 12.01.2022.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (саме такий орган державної виконавчої служби вказаний у позовній заяві) перебувало виконавче провадження № 50379008 з примусового виконання виконавчого листа № 607/21361/14-ц від 27.01.2015, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.12.2014, і проводити до досягнення дитиною повноліття.

Позивач не погоджується з сумою заборгованості по аліментах, яка визначена державним виконавцем (залежно від якої нарахована сума штрафу і виконавчого збору), та вказує про суму фактично отриманого ним доходу і наводить свій розрахунок аліментів з розміру частки 1/4.

На переконання позивача сума аліментів, які визначені в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), мала складати за період з 01.03.2017 по 01.09.2018 суму 15773,31 грн. Натомість державним виконавцем за цей період визначено розмір заборгованості в сумі 45042,45 грн, яка була використана у постанові про накладення штрафу у розмірі 30%, сума штрафу склала 13512,67 грн.

Неправильне визначення суми аліментів у подальшому стало наслідком невірного зазначення суми заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.10.2018, яка становила за даними державного виконавця 48442,25 грн.

З аналогічних підстав позивач не погоджується з розрахунками проведеними державним виконавцем по заборгованості зі сплати аліментів станом на 08.05.2019 у розмірі 39313,35 грн, оскільки враховуючи його дохід у період з 01.01.2019 по 01.05.2019 щомісячна сплата аліментів мала становити 1075,00 грн. Крім того, державним виконавцем не враховано самостійну сплату аліментів ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними квитанціями.

Також позивач вважає заборгованість зі сплати аліментів, наведену у розрахунках державного виконавця, станом на 08.05.2019 у розмірі 39313,35 грн необгрунтованою, у зв`язку із чим неправильно визначено розмір виконавчого збору у постанові від 08.05.2019 на суму 3931,33 грн, а так само суму заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2021 по 17.01.2022 та відповідно суму виконавчого збору у постанові від 19.01.2022 у розмірі 7195,38 грн.

Отже, ОСОБА_1 , вважаючи невірним розрахунок державного виконавця розміру аліментів, не погоджується з постановою про накладення штрафу від 12.09.2018 на суму 13512,67 грн та постановами про стягнення виконавчого збору від 01.10.2018, 08.05.2019, 19.01.2022 в розмірі 4844,22 грн, 3931,33 грн та 7195,38 грн відповідно.

Крім того, начальником відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) проводилася перевірка виконавчого провадження №50379008, результати якої викладені у постанові №02/01 про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008 від 12.01.2022, з результатами якої позивач не погоджується та також оскаржив до суду.

Постанови органу державної виконавчої служби оскаржені позивачем до адміністративного суду.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 4, 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, є спеціальні норми, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що юрисдикція адміністративних судів виключається у випадку, коли законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори про оскарження дій органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов судів прийнятих в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що на виконанні Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебувало виконавче провадження № 50379008 з примусового виконання виконавчого листа № 607/21361/14-ц від 27.01.2015, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.12.2014, і проводити до досягнення дитиною повноліття.

Усі оскаржувані постанови винесені в межах цього виконавчого провадження №50379008, а саме:

12.09.2018 про накладення штрафу на боржника в сумі 13512,67 грн,

01.10.2018 про стягнення виконавчого збору з боржника на суму 4844,22 грн,

08.05.2019 про стягнення виконавчого збору з боржника на суму 3931,33 грн,

19.01.2022 про стягнення виконавчого збору з боржника на суму 7195,38 грн.

Крім того, 12.01.2022 начальником Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) проведено перевірку в порядку статті 74 Закону №1404-VIII виконавчого провадження №50379008, результати якої викладені у постанові №02/01 про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008 від 12.01.2022.

Такою перевіркою встановлено, що державним виконавцем при винесенні постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон з України допущено порушення статті 71 Закону № 1404-VІІІ та не враховано наявність непогашеної заборгованості у боржника ОСОБА_1 по сплаті штрафу в сумі 13512,67 грн та виконавчого збору в розмірах 4844,22 грн та 3931,33 грн, а також не винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору. Державного виконавця зобов`язано винести постанову про стягнення виконавчого збору з боржника; не допускати в подальшому порушень Закону № 1404-VІІІ та у термін до 20.01.2022 вжити заходів щодо проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №50379008 у відповідності до вимог Закону № 1404-VІІІ.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що постанови про накладення державним виконавцем штрафу на боржника та стягнення з боржника виконавчого збору винесенні через наявність заборгованості по сплаті аліментів, тобто несвоєчасне виконання рішення суду щодо стягнення аліментів.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У статті 195 СК України врегульовано порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), та вказано, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно з частинами першою та другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VІІІ (з урахуванням змін, внесених Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», чинних з 28.08.2018 (далі - Закон № 2475-VIII)) передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ (з урахуванням змін, внесених Законом № 2475-VIII) визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частина перша цієї статті).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ).

Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному частиною другою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.

Поняття штрафу, вжите у частині другій статті 63, частині другій статті 74 Закону № 1404-VIII, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави. Суми штрафів за невиконання судових рішень про стягнення аліментів, передбачені частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII, перераховуються на користь стягувача аліментів.

Указане свідчить про те, що правова природа, характер, цільове призначення та стягувач штрафу, визначеного в частині другій статті 63 Закону № 1404-VIII, частині другій статті 74 Закону № 1404-VIII, та штрафу, передбаченого частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII, - відмінні, оскільки постанова виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів є рішенням виконавця щодо виконання судового рішення про стягнення аліментів, як це передбачено частиною першою статті 74 Закону № 1404-VIII. Це дає можливість тлумачити частину другу статті 74 Закону № 1404-VIII таким чином, що оскарження постанов виконавців про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів має відмінний порядок від оскарження постанов виконавців про накладення інших штрафів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Також суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом й такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства.

Порядок стягнення аліментів, крім норм СК України, регулюється також положеннями статті 71 Закону № 1404-VIII, якою передбачається, серед іншого, накладення на користь стягувача штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів у відповідних розмірах (частина чотирнадцята).

Оскільки предметом регулювання за указаними нормами є як визначення розміру заборгованості за аліментами, так і накладення штрафів за наявності заборгованості, порядок вирішення спору як щодо розміру заборгованості, так і про накладення штрафу з огляду на наявність заборгованості має відбуватися у межах однієї юрисдикції - у порядку цивільного судочинства, що буде відповідати принципам верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту.

Питання юрисдикційності справ щодо оскарження постанов держаного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду про стягнення аліментів було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21). У постанові від 14.12.2021 у цій справі Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки така постанова не є постановою про накладення штрафу в розумінні частини другої статті 63 Закону № 1404-VIII, яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному частиною другою статті 74 цього Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 682/3112/18, в якій, зокрема, оскаржувалася постанова державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, про те, що відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII скарга на постанову державного виконавця про накладення штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, про що зазначила у постанові від 14.12.2021 у справі №2610/27695/2012.

Врахування правової позиції Верховного Суду в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковим при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, позовна вимога у цій справі про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Стосовно оскарження постанов про стягнення виконавчого збору, то, враховуючи, що такий так само як і розмір штрафу безпосередньо залежить і визначається від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу (а у спірному випадку спір виник саме через розмір заборгованості по аліментах), то порядок вирішення спору як щодо розміру заборгованості, накладення штрафу, так і розміру виконавчого збору з огляду на наявність заборгованості має відбуватися у межах однієї юрисдикції - у порядку цивільного судочинства, що узгоджується з принципом верховенства права та ефективності провадження як механізму судового захисту.

Визначаючись чи належить адміністративному суду розглядати ще одну вимогу позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасувати постанови №02/01 про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008 від 12.01.2022, то суд зазначає таке.

Питання юрисдикційності оскарження постанов начальника органу державної виконавчої служби було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 23.11.2021 у справі №175/1571/15 (провадження №14-51цс21). У цій постанові Велика Палата Верховного Суду розв`язувала правову проблему оскарження постанови начальника ВДВС, ухваленої при розгляді скарги на постанову державного виконавця, щодо направлення виконавчого провадження до іншого ВДВС, а саме: чи є такі дії діями суб`єкта владних повноважень, спрямованими на виконання функцій контролю за діяльністю підлеглих осіб, чи рішенням, прийнятим як державним виконавцем щодо виконання судового рішення та вказала на таке:

« 76. Як уже зазначалось вище, відповідно до частин першої та другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

77. Таким чином, зазначений Закон змінює загальновизначену процесуальними кодексами юрисдикцію скарг на рішення, дії та бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення. Така зміна юрисдикції пов`язана з реалізацією судами своїх функцій щодо контролю за виконанням прийнятих ними судових рішень у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

78. Згідно зі статтею 7 Закону N 1403-VIII державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

79. Відтак, за змістом зазначеного Закону, як державний виконавець, так і керівники органів державної виконавчої служби є державними виконавцями та державними службовцями, а органи державної виконавчої служби є одночасно суб`єктами владних повноважень та органами, діяльність яких підпадає під контроль судових органів, що видали виконавчий документ.

80. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

81. У справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року ЄСПЛ зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

82. У процесуальних кодексах, зокрема у ЦПК України, судовому контролю присвячено розділ 7 "Судовий контроль за виконанням судових рішень", який передбачає, зокрема, розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу. Відповідно до статті 447 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

83. Відтак судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах - це особлива форма правосуддя, де процесуальна діяльність суду пов`язана із виконанням судових актів у цивільних справах, яка здійснюється у формі процесуального контролю за законністю рішень, дії або бездіяльності посадових осіб та органів державної виконавчої служби у виконавчому провадженні шляхом розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавців та різних позовів як важливої гарантії захисту права особи після набуття судовим рішенням чинності. Зосередження контролю за виконанням рішення суду в одному судовому органі має на меті спрощення процедур контролю та забезпечення доступу до правосуддя.

84. Передача виконавчого провадження з одного органу державної виконавчої служби до іншого є складовою процесу виконання судового рішення.

Таке рішення впливає на права та обов`язки сторін виконавчого провадження, а тому такі дії або рішення державного виконавця або посадової особи державної виконавчої служби підлягають контролю з боку того суду, який видав виконавчий документ. При цьому здійснення посадовою особою державної виконавчої служби контрольних функцій на юрисдикцію спору не впливає. Такий підхід забезпечує зосередження контролю за виконанням судового рішення в одному судовому органі.

85. З огляду на викладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду можна дійти висновку, що скарги на рішення, дії та/або бездіяльність посадової особу ВДВС, здійснені в порядку контролю за рішеннями, діями, або бездіяльністю державного виконавця щодо виконання рішення суду підлягає розгляду за юрисдикцією того суду, що ухвалив відповідне судове рішення».

У спірному випадку мова йде про оскарження постанови начальника відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008 від 12.01.2022, відкритого на виконання рішення суду прийнятого у цивільній справі. Наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду (викладені у постанові від 23.11.2021 у справі №175/1571/15) стосуються оскарження постанови начальника органу державного виконавчої служби, ухваленої за результатами розгляду скарги на постанову державного виконавця щодо направлення виконавчого провадження до іншого органу державного виконавчої служби, тобто правовідносини не є аналогічними. Разом з тим, суд не може не взяти до уваги загальний підхід до вирішення предметної юрисдикції у разі оскарження постанови начальника органу державного виконавчої служби, який був сформульований Великою Палатою Верховного Суду у цій постанові від 23.11.2021 у справі №175/1571/15, та вважає, що оскарження постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження №50379008 від 12.01.2022 також підлягає розгляду за юрисдикцією того суду, що ухвалив відповідне судове рішення.

Відтак, з урахуванням вимог статті 287 КАС України, статей 447-448 ЦПК України, статті 74 Закону №1404-VIII, наведених вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду та враховуючи особливість стягнення штрафу та виконавчого збору при виконання судових рішень про стягнення аліментів, суддя приходить до висновку, що оскарження рішень органу державної виконавчої служби у цій справі має здійснюватися до суду, який ухвалив відповідне рішення, в порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Суд роз`яснюю позивачу, що оскарження постанов Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) віднесено до юрисдикції Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VІ у разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Позивачу необхідно роз`яснити право звернутися до суду із клопотанням про повернення сплаченої суми судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 170, 171, 248, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 447-448 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Чепенюк О.В.